Bože mili što ću i kako ću 
Kome ću se privoleti carstvu?
(Srpska Narodna Pesma)

I.
Kako je uopšte mogao spavati te noći! Srba pogleda na plavu liniju koja se ocrtavala 
između dve rđavo sastavljene zavese i izvlačeći, sa njemu dotle nepoznatom slašću, 
ruke ispod toplog jorgana, on pomisli: i ona se možda sada budi... To mu je bila prva 
misao toga jutra. Zatim odmah dođe druga: to je danas... On se okrete sasvim prozoru i 
onda, iako je od celog dana koji dolazi video i dalje samo tu bledu prugu, jedva 
ocrtanu, nesigurnu, on uzviknu:
– Ah, kakav lep dan! Najzad, jedan pravi proletnji dan!
On skoči iz kreveta i pritrča prozoru. I ne malo da se začudi kada razgrte zavese i 
kroz lako zamagljena okna vide sivu svetlost, pomalo žućkastu, monotonu i vlažnu; a 
preko svega pustu ulicu i kuće još potonule u nepokretnost. Jedva ako se više 
krovova, i više jedne trešnje, čiji se bled cvet naginjao iznad jednog oronulog zida, 
videla na zamućenom nebu neka prljavo-rumena svetlost. Ah, tužna varoška zora, 
kako je siromašna, čak i u proleće, čak i nad rascvetanom trešnjom, čak i pod 
pogledom jednog srećnog mladog čoveka! Srba se vrati postelji i dugo uživaše u 
najčistijoj fizičkoj nasladi, upijajući svim svojim rashlađenim udovima toplotu mekog 
posteljnog rublja. Bilo je tek šest časova. Morao je još ležati, još spavati. A međutim, i 
pored vlažnog aprilskog jutra, u njemu je sve igralo od razdraganosti, od svetlosti, od 
onog neobičnog proletnjeg čuvstva koje pohodi čoveka zajedno sa prvim vetrom koji 
donosi miris zelenila što tek puca, miris zemlje što se drobi od vlage, miris babinog 
uveta ili jagorčevine; u njemu je sve treperilo od želje za životom što proleće kroz 
probuđenu vasionu zajedno sa još truntavim i prljavim vrapcima, što proleće zajedno 
sa prvim vlaknima babine svile koja se ovija prolaznicima oko lica, oko ramena, oko 
šešira, lebdeći drugim svojim krajem u jednom skoro živom vazduhu, vazduhu koji se 
(tako izgleda) može milovati okom, dotaći rukom, zahvatiti kapom, svež, pokretan i 
nestašan, pun zvukova, mirisa i tajni. Srba se uvi još više u pokrivač, dovuče kolena 
skoro do brade, upi se još bolje u blagost jastuka. Najzad... – mislio je, ne mogući da 
nastavi dalje sanjariju, kao da je ta reč u sebi sadržavala najveću slast, nešto toliko 
veliko, srećno, nedostižno, da je bilo dovoljno da je čovek samo ponavlja bez prekida 
pa da ima, jedno za drugim, sve moguće sreće ovoga sveta za sebe. Ili, možda, 
uzbuđenje njegovo beše toliko da nije mogao naći nikakvu drugu reč kojom bi sa više 
milosti i uživanja mazio svoju maštu, svoje želje (koje će mu najzad biti ispunjene!), 
sa kojom bi sa više nežnosti obvijao njenu gordu pojavu. Ili, možda, nije verovao da je 
sve to zbilja došlo. Ali da nije najzad došlo zar bi se on ovoliko uzbuđivao? To je bilo 
jasno i logično. Međutim, duboko u Srbi postojalo je nešto što mu je kvarilo i 
zaustavljalo oduševljenje, nešto kao sumnja u stvarnost, nešto kao neverovanje u 
mogućnost tolike sreće. Najzad, sve se dogodilo tako nenadno, tako bez priprema, da 
duh nikako nije mogao da obuhvati odjednom svu veličinu i zamašnost događaja, i 
Srbi se činilo da on nije u stvari ni čekao na ovaj dan; i još, izgledalo mu je da se ne 
raduje dovoljno, da ne ume da se raduje onoliko i onako kako je zamišljao da će se 
radovati.
Sve to može da izgleda mutno i nejasno u ovom magličastom i nesigurnom aprilskom 
jutru. Da se dođe do ovog stepena uzbuđenja, kod čoveka Srbinih godina, trebalo je u 
istini da se dogodi nešto neobično, izuzetno, naročito. Jer često puta, dolazak jednog 
osećanja, i to dolazak neočekivan, pre izazove mrgođenje obrva (neki put mali fini 
osmeh izgubljen u uglovima očiju) nego ovo detinjsko i naivno uzbuđenje koje je 
pokazivao Srba, prevrćući se po svome krevetu, posle rđavo prospavane noći, u šest 
časova izjutra. I zbilja, zar bi jedno obično osećanje, čak bilo ono i tako veliko, kako 
ga obično zamišljaju romantične duše, moglo samo po sebi da dovede do ovakve 
krize jednog čoveka koji već tri godine nosi rekord u plivanju na hiljadu i pet stotina 
metara, čije ogrlice iznose četrdeset santimetara, čije, telo počinje da treperi i da se 
trza nervoznim drhtajima mišića ako nije dovoljno zamoreno preko dana, da tu nije u 
pitanju još štogod više? I čudi najzad, neverovatno izgleda, da je moguće naići danas 
na tako iskreno uzbuđenje, koje je u stanju da promeni crte, teške i oštre kakve su bile 
u Srbe, da ih ispuni ne samo nežnošću, nego i jednom vrstom fluida koji čisto treperi 
oko njegovih snažnih usana i polusklopljenih očiju i daju celoj njegovoj glavi, 
zabačenoj u nazad, u belini jastuka, nešto milo, dečje, zamišljeno, što zbog 
oprečnosti sa težinom, ozbiljnošću, snagom koja se vidi kako ključa u jakom telu, još 
više odskače, još više privlači. Bilo je u Srbi, ovako uzbuđenom, ovako rano 
probuđenom, ovako opruženom, ovako toplom, nešto od mladog medveda, što se u 
rano jutro, na suncu, pod vlažnim pogledom svoje majke, igra na travi.
Međutim, ležati ovako i dalje, bilo je nemoguće. Već prvi prolaznici behu narušili 
tišinu male i strme ulice, već se sa dva-tri krova izvili prvi koluti plavkastog dima, 
penjući se leno u nebo koje se sve jače rumenilo, već se čulo tandrkanje mlekadžiskih 
dvokolica, šum česme u susednom dvorištu, prolazak prvog tramvaja sasvim u 
daljini, već se u kući čuli tihi razgovori, lupa posuđa, udarac u vrata prodavca novina, 
klip-klap papuče na majčinim bosim nogama, – i za čas, pre nego što je čovek uspeo 
da pobroji sve poznate glasove i zvukove (koji obično zvone nekako šuplje u velikim 
jutarnjim tišinama, počeo je svakodnevni život u ovom povučenom i starom kraju 
Beograda, još uvek i suviše bliskog centru da bi njegov običan i skoro palanački tok 
života mogao biti pošteđen od vreve nove i mlade varoši.
Nenadno i za njega samog, a već na vrhuncu nestrpljenja, Srba skoči iz kreveta, 
smače svoju dugu košulju i onda, nasuvši u lavor vode, on zamoči prvo jednu ruku, 
pa drugu. U tom se trenutku primeti u ogledalu. On se unese sasvim sebi u lice i dugo 
ispitivaše svoje oči jasne kestenjave boje, svoj snažan nos, svoju obrijanu bradu lako 
zasenčenu jamicom na sredini, svoje malo punije usne, svoje čelo, visoko i 
preplanulo po kome je padala u neredu kosa. Ruke su mu trnule od hladne vode; na 
mestu dokle je voda dopirala, oko zglavaka, on je osećao kao gvozdeni obruč; i na 
tom mestu je osećao kako mu život bije u venama. Stojeći tako on se sebi učini 
čudan. U isto vreme on podsvesno praćaše razdraganost koja je naglo rasla u njemu, 
tako naglo da on u času izgubi moć da prati njen brzi hod. Ona je bila tu, pela se, 
izvirala, gonila ga na smeh, na vikanje, na stotinu gluposti. I zbilja, Srba se osmehnu 
sebi u ogledalu, vide svoje jake i blistave zube (u jednom malo potamnelom staklu), 
skoro viknu i u istom času, ne znajući više šta radi, on zagnjuri tu svoju ludu glavu, 
koja mu se okretala, u vodu, ispred sebe. Trenutak nije mislio ništa. Hladna ga voda 
malo smiri, ali i to samo za časak.
– Kakav sam ludak, – pomisli Srba trljajući do crvenila svoja leđa i grudi, – ponašam 
se kao...
Nešto kao stid od samoga sebe prože ga, ali i to tako slabo, tako neodlučno, da ne 
uspe da mu pokvari srećno raspoloženje. On otvori širom prozor, udahnu punim 
grudima svež i vlažan vazduh. Njemu je trebalo pokreta, zamora, promene mesta, 
prostora... On to oseti svakom svojom uzdrhtalom česticom i tog puta on se naljuti 
malo na svoju sreću:
– Imati ovakvu snagu, – pomisli, – čemu? Izgledam smešan, nemoguć. Sav treperim, 
osećam u sebi jačinu za tri čoveka, a ne mogu pored svega da nadvladam sebe sama. 
– Srba prekinu to gorko razmišljanje da bi uzviknuo: – Danas... najzad!
Soba ga je gušila, tavanica mu je padala na glavu, prozor mu se činio jedan mali i 
smešan otvor kroz koji nije mogla ući dovoljna količina vazduha za njegove široke 
grudi. On ščepa šešir, otvori vrata, uzput, prolazeći kroz predsoblje, uhvati za kike 
Veru, i privukavši je sebi, još čupavu i neobučenu, on je upita:
– Hoćeš li da te vodim doveče u operu? Spremaj se...
I onda, ne čekajući odgovor, ostavljajući je sa otvorenim ustima, zajapurenu, svežu i 
sanjivu (ah, koliko je meseci molila bez uspeha Srbu da je povede sa sobom u 
pozorište, a sada odjednom... zbog čega? kako? i kako je imao svetlo lice!) – on izađe 
prvo u usko dvorište, a onda kroz zasvođenu kapiju na ulicu. Uputi se nizbrdicom 
zamišljen i osmehnut, ne videći ništa oko sebe i trže se tek onda kada stiže na obalu 
Save. On se okrete oko sebe i bi mu malo čudno radi mesta. Izgledaće neobično, ali 
za celo ovo vreme od kuće do vode, on ne sastavi ni jedne jedine misli. Celo to parče 
beše prošao kao u snu ne znajući gde staje, ne misleći, izgleda, ni o čemu, a ipak sav 
ispunjen srećom. On se za nekoliko minuta nalazio na tako vrtoglavoj visini, proživeo 
nesvesno nekoliko najčistijih trenutaka, dodirnuo misteriju najveće sreće gde prestaju 
i misli, i rasuđivanje, i vid, i sluh, i smisao, gde se celo biće za nekoliko brzih otkucaja 
srca nalazi u sred najveće harmonije, u kojoj učestvuju sva čula u isti mah, ali čula 
koja kao da su preobražena te od običnih krikova i šumova stvaraju prijatne melodije, 
od običnih predmeta i varoških ulica začaran grad, od običnih krajičaka pojmova i 
misli, po zakonima neke nedokučive logike, najlepše pesme i razgovore, da kada se 
nađe na obali, prekrivenoj gomilama drva i kupama peska i ugljena, Srba oseti tako 
veliku prazninu i pustoš, praćenu jakim zviždukom u ušima, da mu se čak i voda, 
koja se prelivala prvim odsjajima sunca, učini prljava i mutna. Tek pred vodom, tek 
na domaku pokreta koji je vladao na obali, škripe kolica koja istovaruju iz šlepova 
pesak, piske malih remorkera koji vršljaju po sredini reke između svetlih i uljem 
izmašćenih talasa, Srba poče da misli o svojoj sreći.

II
Iz svega što je dosada rečeno, teško da bi se dala zamisliti prava slika našeg junaka. 
Jer ova fuga, ovo duboko uzbuđenje duhovno koje se pretvara odmah u telesni pokret 
(nije ni potrebno napominjati da ima ljudi koji mogu biti na vrhuncu očajanja ili 
radosti, a da im ni lice, ni telo, ne oda ni najmanji trag; ti ljudi su kao jaje iz koga nije 
prokljuvilo pile: spolja se ne vidi život koji unutra ključa) toliko je retko u ovom 
dvoličnom veku, da se čovek pita kako je moguće da takav mlad čovek uopšte 
postoji. Odgovor je, da smo mi zemlja gde su romantični ljudi uvek živeli i gde će 
valjda uvek živeti.
Treba samo pažljivo pratiti događaje i tipove u nas: uvek je kod nas postojao jedan tip 
ljudi (pored onih običnih, "trezvenih", "realnih") i jedino što se menjalo, to je oblik u 
kome se taj tip pojavljivao. Nekada je igrao ulogu Bajrona, ili Gambete, išao kao 
komita u Južnu Srbiju, posle toga za kafanskim stolom uloge neshvaćenih genija... 
Srećno doba! Bilo je tada za njega uzora, idola, bogova, ideala sa velikim I. Lik u 
kome se danas taj lik javlja nesrećniji je iako će neko teško u današnjem njegovom 
obličju poznati nekadašnjeg sanjalicu i Bajrona, sa uzdasima i pogledom uprtim u 
daljinu: danas se on pojavljuje kao član zlatne mladeži, široko i aljkavo odelo 
zamenjeno je najmodernijim krojem, nekadašnja velika kosa je brižljivo začešljana, 
naš sadašnji romantik ide po žurevima, igra, šofira, osvaja, nema nikakvih nazora, ne 
teži ničemu sem možda uspehu u društvu ili nazivu šampiona, učestvuje u velikim 
sportskim događajima, leti, pravi poznanstva i zaboravlja ih, govori rđavo više jezika, 
ne čita ništa, zdrav je, bujan, napadač, sjajan, igra po neki put karte za novac, ne 
poznaje prijateljstvo, u ljubavi vidi samo fizičku stranu, ne oseća izgleda ništa za 
zemlju, u najviše slučajeva ne radi ništa ako se ne bavi "poslovima". Ali iako na prvi 
pogled različan, potpuno drugojači, on je u osnovi svojoj brat rođeni onome sa dugom 
kosom: kao i onaj od juče i ovaj od danas ima svoje teorije koje se sukobljavaju sa 
životom; kao i onaj pre njega i ovaj se svaki čas sudara sa običajima, sa stvarnošću, 
sa činjenicama, sa ljudima. Samo, dok je onaj sa dugom kosom težio, bar u sebi, 
jednom uzoru u licu nekog velikog pesnika, osvajača ili junaka iz romana koji mu je 
pomagao da tmurno podnosi udare, dotle ovaj od danas ide po svetu ne priznajući 
nikoga, ne ugledajući se ni na koga, nošen maticom ili svoga slavoljublja, ili svoje 
krvi, ili svoje okoline, pazeći samo da mu cipele uvek budu sjajne, a mašna otmeno 
vezana. I ko će poreći da nije danas ovaj sportista i bezbrižna lupača naslednik 
nekadašnjeg neshvaćenog genija kada se dobro uoči njegov položaj izvan konvencija i 
običnog toka života? Eto, po tom svom položaju, po toj nesređenosti, po želji da se 
nametne društvu sa svojim shvatanjima, on je romantik, "usijana glava", uvek slavan 
sa svojih nastranosti i pored svojih otmenih manira, brižljivo nošenog odela, 
mondenskog života. Ali dok je s jedne strane ovaj novi simpatičniji, i na izgled 
pozitivniji, "realniji" (valjda zbog jako razvijenog telesnog i čulnog života!), s druge 
strane je strašniji, prazniji, sto puta veći nihilista nego ma koji Bajron. Jer naši 
Bajroni su znali mnogo, čitali mnogo, osećali mnogo, živeli jednim očajno 
oduhovljenim životom, pored svih nastranosti alkohola, dok ovi danas ne veruju ni u 
šta, ne zanimaju se ni za šta, ne znaju ništa, ne žele ništa izvan "današnjeg" i 
"ovozemaljskog"; ceo im se život, celo znanje, preselilo na kožu, na taj spoljnji omotač 
naše osobe.
Svako vreme ima svoj zakonik, nenapisan i neizrečen, ali koji nekako živi u vazduhu. 
Ja ovde ne govorim ni za ni protiv, jer i sam pripadam svome vremenu, jer sam i sam 
udisao otrovnu i slatku jasnoću tih novih principa, zajedno sa svim onim srećnicima 
rođenim početkom ovoga veka. Da su ti mladi, lepi i veseli ljudi imali vremena da 
zaključuju i misle, oni bi te principe pretvorili u zaključke; ali, Bože moj, između dve 
utakmice i dva matinea ostaje tako malo vremena, da čovek jedva može da promeni 
odelo! To ne znači da Zakonik nije vladao i da se oni nisu njemu pokoravali. Bio je 
kratak i sav bi mogao da se zgruša u nekoliko redi. Na primer:
1. Šta je to život? – Popunjavanje premena između rođenja i smrti beskrajnim nizom 
uživanja i promena, bez dužnosti i odgovornosti. Živeti znači prolaziti sa rukama u 
džepovima, ne obzirati se ni na koga, u svemu tražiti samo ono što nam lično može biti 
prijatno ili korisno.
2. A druga strana? – I "druga strana" ima glavu, neka misli za sebe i neka bira, kao i 
ja, ono što je njoj korisno ili prijatno.
3. Pa kakav je to onda život? – Slobodan. Niko nikoga ne vara, niko ni za koga ne 
odgovara, sastaju se ljudi i rastaju. Ako ko bude prevaren ili nadjačan, u toliko gore 
za njega! Znači da bolje nije mogao izvući, znači da nije bio sposoban, znači da je to 
kao slabiji i gluplji zaslužio.
4. A društvo? – Društvo će se sastojati onda samo od jačih i pametnijih ljudi. Upravo, 
oni će upravljati društvom, izvlačiti koristi, uživati. Sentimentalnosti, požrtvovanja, 
kajanja, neće biti. Čovek će živeti u zadovoljstvu koje dolazi od osećanja da je jači od 
drugog. Tuge i tragedije neće biti jer će čovek raspolagati samo sobom; a ako 
nastrada, propadne, znaće da je propao zbog svoje neveštine, ili zbog svoje slabosti: 
kako je on uništen, tako je, da je bio spretniji, on mogao uništiti drugog. To je kao u 
boksu.
5. Ali to je nemoralno! – Šta je to moral? Skup konvencija priznat od većine ljudi. Ako 
mi učinimo da druge konvencije budu priznate umesto starih, mi smo stvorili nov 
moral. I moral kao i sve drugo oko nas, relativno je. Pregledajte istoriju (sic!) običaja 
i religija u raznih naroda.
6. Ali kako ćete sve to privesti u delo? – Hrabrošću. To je jedina vrlina koja je 
urođena i prirodna, i koja ne sramoti čoveka.
7. Sve je to lepo i krasno, ali računate bez savesti! – Savest ima da se ubije ako počne 
da smeta. Jer, najzad, šta je to savest? Izvestan broj ideja i predrasuda koje su nam na 
silu nametnute, pre nego što smo došli do svojih kritičkih sposobnosti.
8. A strah od... Boga? – Valjada nećete misliti da za nas sve te legende imaju nekog 
značaja? I najzad, gde je nebo? Na čemu i od čega živi taj vaš Bog?
Eto kakvi su bili u to doba nazori našeg junaka! Srba se ničim na prvi pogled nije 
razlikovao u toj blistavoj grupi mladih ljudi od dvadeset do dvadeset i tri godine, 
obučen kao i svi, ponašajući se kao i svi, radeći što i svi oko njega. I o tome, kako 
jedna moda pokori i ujednači najrazličitije karaktere, moglo bi se mnogo govoriti. Jer 
zbilja, ko bi rekao da sva ta šumna, borbena, snažna, neuravnotežena mladež, nošena 
istom bujicom, ima i izuzetaka? Ko bi rekao, da i među njima ima ličnog, i da pored 
svih zajedničkih oblika, ipak nisu svi pravljeni "u seriji" i jednako?
Sanjalačke i nežne prirode, sramežljiv i blag u osnovi Srba je, otkako zna za sebe, 
činio obratno. Hrabar, on je sebe obeđivao za kukavičluk, jer je hrabrost izjednačivao 
sa nedelikatnošću, grubošću, prostaklukom. Stvoren za prijateljstvo, on je dane 
provodio da bi oteo prijatelju ljubaznicu. Nežan, on je pristupajući devojkama bio 
drzak, ciničan i grub, jer je te osobine smatrao kao prvenstveno muške. Stvoren da 
radi glavom i idejama, on je do malaksalosti igrao, išao po utakmicama, lomio se po 
salonima u koje je bio priman dosta hladno i obično. U početku, sve je on to radio 
zato što su to isto radili i drugi oko njega, isto tako zdravi kao i on, isto tako puni 
egoizma kao i on, možda i većina (i pored svilenih čarapa, novih i modernih odela) 
siromašni kao i on. Mladost, zanesenost, strasnost sa kojom je provodio dane, nije mu 
dala da oseti taj osnovni nesporazum koji se događao između njegovog života i njegovih 
urođenih težnji. Ali u koliko se više prepreka dizalo ispred njega, zbog novca, zbog 
položaja, u koliko je više ulazio u godine, u toliko je sve češće počinjao da oseća da 
to nije to, da ima još nečeg drugog, istina sve to nejasno, mutno, verujući da to 
nezadovoljstvo dolazi ne od njegove prirode koja se buni, već od tog spoljnjeg 
neuspeha. I on je postajao sve neobuzdaniji, sve obesniji, sav se predavao čas igri, čas 
sportu, željan slave, priznanja, uspeha. Međutim, prepreke su bivale sve veće, možda 
zbog jasnoće i poštenja njegovog karaktera koji se nije sviđao sredini u kojoj se kretao 
i koja ga je zbog toga zapostavljala; ali ja mislim da su te prepreke sve češće dolazile 
iz njega samog, da je priroda sve češće i češće počinjala da traži ovoje pravo. 
Činjenica stoji da se Srba počeo mučiti, ispitivati na koji način da se zadovolji i, 
stalno vučen svojim pogrešnim zaključcima, zatim navikom da živi među tim 
bezbrižnim i besposlenim svetom, sve očajnije tražiti umirenje baš na onoj strani koja 
mu je i prouzrokovala to nezadovoljstvo i tu nesređenost. Ali je sve to on radio nekako 
i suviše naglo, strasno, predano, a ton je zahtevao lakoću, diskretnost, skoro 
nezainteresovanost. Prekost njegove prirode davala je nečega i suviše ozbiljnog i 
skoro tragičnog njegovim postupcima, a to je smetalo i odbijalo u jednom društvu 
koje je sve trebalo da bude stvoreno od osmeha, od laži, od lakoće i ravnodušnosti. 
Osećajući da ne može promeniti svoju narav, i da je nikad neće promeniti, Srba se 
upinjao da "svojim načinom", preteravši preko običnog, primora to društvo na 
poštovanje njegove ličnosti. On je mislio dobro: jedna nedostojnost javno i bez duha 
izvedena budi gađenje; ali ako je ta nedostojnost oterana do krajnjih granica, do 
"monstruoznosti", onda ona budi divljenje. Ali, kao i uvek, čak i kod 
"monstruoznosti", Srba je za jednu dlaku išao iznad utvrđenog i priznatog. Njegovi 
ispadi, ma koliko bili "neverovatni", izazivali su smeh, neki put i osudu. Možda bi kod 
drugog čoveka taj isti prestup bio uzet za malu i šaljivu razonodu. Kod njega je 
međutim sve to uzimalo, zbog strasnosti i predanosti, izgled jednog ozbiljnog posla.
Uverenje da će samo tim putem doći do sreće davalo je Srbi takav bes, da je najzad, 
zbog uporstva i množine, a u trenutku kada je on bio u sebi najnesrećniji zbog sve 
češćih moralnih potresa, Beogradom počela kružiti čitava jedna legenda o njegovim 
podvizima. Ali Srba beše toliko povučen u sebe, toliko usredsređen na izvođenje plana 
i ispitivanje svojih nezadovoljstava, da skoro i ne primeti razliku sa kojom su ga sada 
primali u salonima, sa kolikom su ga poštom mlađi opkoljavali u kutu, između dva 
fokstrota, piljeći u njega zavidljivim očima, a krišom podražavali način na koji je on 
nosio kravatu, maramicu ili šešir. U trenutku kada je iz očajanja bio najneumereniji i 
najnesrećniji, Srba je bio ujedno najbliže svojoj apoteozi. Ali nedostatak smisla za 
meru i ovog puta sve pokvari. I u društvu, i u njemu. To su bila dva događaja usko 
vezana jedan za drugi.
Prvi je događaj bio poznanstvo sa g-com S**. Do tog trenutka on imađaše običaj da 
prilazi, da govori, da ima. Sve to brzo, lako i za kratko vreme. (Nije ni bilo čudno 
onda njegovo osećanje praznine i ništavnosti, i njegovo begstvo u jaka i čulna 
uživanja!) Prvi put on izgubi moć improvizacije. Ta mala i prozračna gospođica (koja 
opet sa svoje strane življaše u uverenju da nikad ne treba pokazivati svoja prava 
osećanja i da priznati jednom muškarcu prednost znači dati mu se cela u ruke, zbog 
čega se zatvarala u hladnoću, duhovitost i preteranu otmenost) ta mala gospođica, 
velim, držaše Srbu između malog i domalog prsta, i nekoliko nedelja uživaše da ga 
vuče za sobom kroz sve žureve, matinea i izlete. Ali strah da ne izgleda smešan učini 
da Srba, koji se za trenutak beše podao svojoj ljupkoj i sanjalačkoj prirodi, pribeže 
ponovo brutalnosti. Ta brutalnost opet dozva k sebi g-cu S**, koja beše za časak, 
ponesena nenadnim izgledom Srbinim, zaboravila na svoje principe. Sve to dovede do 
jednog objašnjenja, koje nekako neobično dirnu Srbu svojom jasnošću: on se video 
posramljen, odgurnut (pored toga što se i g-ca S** sa svoje strane osećala poniženom 
i uvređenom u svome dostojanstvu), on oseti da se nekako mora uzdići u svojim 
rođenim očima. Šta ga se sada ticala okolina, društvo, mišljenja! Njegova najosnovnija 
načela behu u pitanju.
Slučaj je hteo da se nekako tih dana nameri na malog Marjanovića, glupog i neobično 
uobraženog mladića, koji je, zbog svojih odličnih loptačkih sposobnosti, uživao u to 
doba veliku popularnost. Oni se sretoše u jednoj kući gde su se i dotada redovno 
sretali na svima primanjima. Ali tog puta Marjanović je celo vreme sedeo kraj g-ce 
S**, i tek nekako pred kraj večeri odvoji se od nje. Šta se kasnije desilo? Izgleda da je 
mali Marjanović prišao Srbi i da ga je pred još nekim poznanicima počeo peckati 
zbog njegovog neuspeha. Srba se tog puta uklonio, ne odgovorivši ni reči. To nije bio 
njegov običaj, ali ovog puta on oseti neprijatnost da javno govori o jednoj stvari koja 
ga je toliko duboko potresla. Tek kada Marjanović i po drugi put priđe i dosta 
neukusno poče o istom, Srba nenadno planu:
– Ja bih vas zamolio da me ostavite na miru, – uzviknu on; – bolje bi bilo da gledate 
svoje volove.
Mali Marjanović sav planu i sasvim van sebe odvrati:
– A vi svoje rogove!
Ali on i ne završi dobro rečenicu, a Srba ga zvonko ošamari. Zatim, dok se 
Marjanović još držao za obraz, Srba se okrenu, izađe u predsoblje, mirno uze svoj 
kaput i šešir, i ostavljajući za sobom duboku tišinu i zaprepašćenje, on se polako 
poče spuštati stepenicama.
Taj skandal zatvori mu vrata mnogih kuća koje su držale do malog Marjanovića, bilo 
zbog njega lično, bilo zbog njegovog oca, bivšeg ministra. Druge, dotle dosta 
ravnodušne prema Srbi, zbog suparništva, počeše ga pozivati. On se video ismejan i 
ponižen. Ravnodušnost g-ce S** ga je manje tištila od činjenice da je ona tome 
balavcu možda govorila o onome što je on, ponesen, njoj govorio. On se zamišljao 
nekako uniženim, oskrnavljenim u najintimnijim i najlepšim svojim osećajima. Imao 
sam pravo, – mislio je sav očajan, – treba kroz svet ići sa lažju, sa maskom. Tmurno 
doba nastade za nj, praćeno tim očajnim kidanjem, još strašnijim zbog činjenice što 
je on to svoje kidanje smatrao slabošću. I nije bilo jutra da ne pomisli budeći se: 
možda danas? To što je očekivao i tražio bila je osveta. Kome? Možda g-ci S**. Taj 
napregnuti život trajao je do juče...
Stojeći na obali on je, sa rukama u džepovima, posmatrao jednog starog i pocepanog 
obalskog radnika, neobrijanog, nogu uvijenih u krpe i sa nekim filcanim šeširom na 
glavi, bez boje i bez pantljike, natučenim na oči, kako sa mukom gura preko uzane i 
vitke daske, koja spaja šlep sa obalom, kolica puna peska.
– Kako ne izgubi ravnotežu? – pomisli Srba i spusti pogled do vode koja se duboko 
pod daskom okretala u kovitlac. Po vodi je plovila jedna zelena grančica. – Uhvatiće 
je vrtlog... – Zatim, posle kratke pauze: – Možda bi bolje bilo da ne idem danas... već 
da napišem pismo? – Ta ga ideja nimalo ne oduševi. – Koješta. To je danas. Zašto 
kvariti sebi sreću? – i on polako pođe niz obalu.
Vazduh je mirisao na ribu, na smolu, na proleće.

III
Idući tako obalom i misleći na to "juče", Srba, prelazeći u mislima ceo događaj, dođe 
postepeno do zaključka da ne ume da ponovi u pameti ono što se juče u zbilji 
dogodilo, i što ga je bacilo u to beskrajno uzbuđenje i oduševljenje. To ga otkriće 
uznemiri. U stvari, događaja u običnom smislu reči nije bilo, događaja koji bi se 
sastojao od izvesnih obostranih pokreta i činjenica; ali je zato postojalo nešto drugo, 
jedan duševni, jedan neuhvatljivi, neopipljivi događaj, događaj koji se sastojao od 
predosećanja, od atmosfere, od jednog nevidljivog strujanja simpatije koja se tako 
neki put neočekivano pojavi pri prvom susretu dva bića.
Bio je nekako naročito razdražen i tužan. Dolazeći na žur kod g-ce Jovanović. Srba 
srete na ulici g-cu S**. Ona prođe kraj njega kao pored kakvog stranca: niti ga je 
pogledalo, niti ga je htela spaziti. On provede skoro čitav čas kraj g-ce Jelene B. 
(neobično srećne zbog ove pažnje) slušajući njeno sviranje i prevrćući joj note, 
misleći pri tom bez prestanka zbog čega on to oseća nezadovoljstvo, šta mu to 
nedostaje, kada se u stvari njegov život ništa nije izmenio. U to mu priđe domaćica i 
nagnuvši mu se sasvim do uha:
– Hodite časom. Imam nešto da vas zamolim.
On ustade. Pre nego što izađoše iz klavirske sobe, g-ca Jovanović mu beše objasnila o 
čemu se radi.
– O, vrlo rado, – smešio se Srba, – nije potrebno da me toliko molite.
– Znam, znam, – veselo je čavrljala g-ca Jovanović, – vi ste uvek veliki kavaljer... un 
type parfait... ali dići vas, upravo oteti vas iz društva male Jelene B., koja je tako 
slatka... c’est plulque cruel! – ona prekide, ali njen glas beše nekako vragolast i kao 
značajan. – Što se tiče moje jadne rođake, njoj je izgleda strašno dosadno... la pauvre... 
učinite mi tu uslugu.
Mora biti da je rođaka stara i ružna kao đavo, kada me toliko moli, – pomisli Srba 
ulazeći u malu sobu kraj salona gde ga je vodila domaćica i spremajući se na pola 
časa "žrtvovanja". Ali mesto stare i ružne rođake, on vide u kraju, povučenu i ćutljivu, 
jednu mladu ženu, čiji se pogled mirno upravi na njega i na g-cu Jovanović. Jedna 
tužna blagost, zatim jedan mali i kao uplašeni osmeh davao je toj ženi nečega naročito 
milog i zanimljivog. Od prvog pogleda Srba oseti da ta mlada žena nije kao sav taj 
ostali svet oko nje; njena otmena i prosta haljina davala je celoj njenoj pojavi izraz 
čednog i ozbiljnog. Neki miris lebdeo je oko cele njene prilike i Srba se, prišavši joj, 
toliko zbuni, da jedva nađe dve-tri reči da njima izrazi svoje zadovoljstvo da joj je 
predstavljen. Dodir njene ruke proizvede u njemu toliku uzbunu da čitavih nekoliko 
časaka nije znao šta će sa sobom. On ostade posle toga sve do kraja večera kraj 
nepoznate, nekako naročito smiren i ozbiljan. Ne znajući ni sam kako, razgovor se 
vodio, čak dosta duhovit i lak, i kada dođe čas da se oprosti, njemu se učini da je sve 
trajalo i suviše kratko. Dok joj je pomagao da obuče kaput, mlada ga žena upita:
– I vi jamačno idete sutra sa nama na taj izlet?
– Na izlet? i onda iako nije znao o kakvom je to izletu reč, on dodade: – Ja uvek idem 
tamo gde se ništa ne radi.
To je bilo skoro zakazivanje sastanka. Kada nepoznata ode, Srba upita nekoliko 
poznanika, ali mu niko ne umede odgovoriti ko je ona, sem:
– To je rođaka g-ce Jovanović. Malo kasnije Srba zadrža domaćicu i povukavši je u 
jedan kut, odmah upita:
– Ko je ta mlada žena? Odakle dolazi? Zašto je dosad nisam ni jednom video?
– Ah, mon ami, vi bi mnogo hteli da doznate najednom! – uzviknu g-ca Jovanović. – 
Za danas vam je dosta da doznate njeno ime i da mi je rođaka, a sutra dalje. Zbilja, 
sutra idemo na izlet. Tića će vam dati sve podatke... biće nešto naročito! – Kako Srba 
nije odgovarao ona dodade: – Vous etes des notres... šta se mislite! – i ne čekajući 
odgovora ona pođe drugim gostima.
– Ali ime mi niste kazali! – uzviknu Srba za njom.
Ona se vrati i, šapnuvši mu sa mnogo misterije ime, dodade glasno:
– Neobično sam vam zahvalna!
Šta ima da mi zahvaljuje toliko! – pomisli Srba. Zatim, kao u snu, on se oprosti i izađe 
sa žura. Možda će čudno izgledati da kod Srbe jedna tako beznačajna stvar kao što je 
bilo to obično mondensko poznanstvo, uzme odjednom oblik jednog velikog događaja. 
Ali treba imati na umu njegovu urođenu plahost i skoro divljačku čulnost, taj snažni 
podsvesni i fizički život koji je bujao u njemu. On se grčevito uhvati tog nenadnog 
uzbuđenja i poražen i trepereći sav poče žurno koračati ulicom. Od njegove mrzovolje 
ne beše ostalo ni traga.
Što je bilo najzanimljivije u svemu tome, to je, da je on to sve više osećao nego što je 
o tome mogao razmišljati, i da se, posle sinoćnjeg večera, celo ovo jutro uzalud 
mučio da se spomene njenog lica, da u mašti izazove njenu sliku. Sve je bilo uzalud: 
mesto željenog lica, kad god bi stisnuo oči, pred njega bi izlazile neke davno 
zaboravljene crte i onda, ko bi znao zašto, lik jedne žene, prolazne zabave, koja mu je 
bila sada odvratna i čiji ga je glup izraz mučio; mesto, gde je voleo i svom dušom 
želeo da vidi makar i na časak te drage crte koje su ga toliko potresle, ostalo je prazno. 
U svesti je postojala jedna praznina. To uzaludno naprezanje rastuži i uplaši u isti mah 
Srbu: činilo mu se da je neće više moći raspoznati u gomili drugih lica, kada je bude 
ponovo sreo. Sve ovo je samo dokaz više, do koga stepena njegov život beše uzdrman 
tim malim pitanjem: I vi ćete sa nama?
Sa toga mesta na kome je stajao videla se cela širina nadošle nabujale Save. Prema 
Dunavu, nad čeličnom bojom vode, pokapane širokim rumenim mrljama, dizale su se 
nejasne (jedva ocrtane, ličeći na horizontu na niske, bledozelene, oblake, koji se 
dotiču vode) grupe potopljenih ostrva. I u tom vazdušnom metežu, sastavljenom od 
srebrnastog, rumenog, zelenog i čisto plavog, na toj beskrajnoj pučini vode, jutarnje 
izmaglice i šiblja, kao odblesak zamorenog vida, dizao se bled i uzdrhtao jedan 
crkveni toranj: on je bio toliko udaljen da je svaki čas nestajao u treperenju vazduha.
Ne dajući sebi računa gde ide, Srba se beše spustio do jednog drvenog paviljona, na 
čijem su se ulazu šarenile plakate koje su objavljivale izlet za poplavljena mesta 
"preko puteva, između pašnjaka i ostrva do crkve, odakle će biti udešena šetnja u 
čamcima kroz ulice V., povratak drugim putem do Zemuna i natrag u Beograd". 
Crvenim slovima u dnu bilo je ispisano, kao opravdanje toj nevinoj zabavi: "Polovina 
čistog prihoda za poplavljene. Pomozite poplavljene!" Srba priđe prozorčetu gde su se 
prodavale karte.
– Izlet nije odložen?
– Nije... što bi bio odložen?
– Onako... zbog rđavog vremena, na primer.
– Koješta. Čak i kiša da pada! Naše su lađe pokrivene.
Kupivši kartu i umiren, Srba se poče peti velikim stepenicama prema Kalimegdanu. 
Hvatajući sve po dva stepenika, ritmično i lako, on i ne primeti u početku da na svoje 
korake niže reči:
Voleti, voleti 
Beskrajno, beskrajno 
o kakve sreće 
o kakve...
Ali se na kraju uhvati na delu. To je bilo prvi put u njegovom životu da pokušava da 
jednu emociju prenese u ritam i pesmu. Uostalom, taj mu posao nije išao od ruke i on 
se zadovolji time što poče da izgovara njeno ime i bi mu čudno da se ono tako 
podudara sa ritmom njegovih koraka: Ra-dmi-la – šest basamaka, prazan banak – Ra-
dmi-la – šest stepenica, nov banak. – Kako je to čudno! – pomisli sav ushićen i 
nastavi još vatrenije da broji stepene: – Ra-dmi-la... Ra-dmi-la...
Nebo se sve više razvedravalo. Kada stiže do Kalimegdana, na sasvim plavom nebu 
sijalo je najjasnije, najtoplije proletnje sunce koje se da zamisliti.
Treba da se obrijem, – pomisli Srba setivši se vremena koje prolazi i žurno se uputi 
kući iako je bilo tek sedam časova izjutra.

IV 
Kod kuće Srba zateče nemio prizor. Otac njegov, profesor, kako su ga u kući zvali, 
bio je u ushićenju. Mali, suv i živahan, profesor je sav sijao, i baš kada Srba uđe u 
kuću on oduševljeno prelazaše iz jednog ugla predsoblja u drugo. U kući se osećalo 
na pokipelo mleko, na nered i uzbuđenje. Kroz otvorena vrata videla se neraspremljena 
soba; na stolici, sedela je mati Srbina, "profesorka", namrštena i stroga; i krišom bi s 
vremena na vreme ubrisala oči krajem svoje kecelje. Kraj nje je stajala Vera, gotova 
da krene u školu, ali neodlučna, obvijene ruke oko majčina vrata. Spazivši sina, 
profesor se zaustavi i uhvativši se rukama za revere sinovljevog kaputa, on poče 
zadihano, prestižući sam sebe:
– Najzad sam našao... noćas... i sada je sve jasno... apsolutno sve! Kako čovek nije 
ranije došao do tog zaključka! Ali... kuda ćeš? – zapita brižno i bojažljivo videći da se 
Srba oslobađa njegovih ruku.
– Uđi samo u moju sobu, sada ću ja. Profesor podiže oči i spazi u drugoj sobi prizor 
koji su pružale žena i kći. On sleže ramenima; nešto kao jedan mali rezignirani osmeh 
zatitra na njegovim tankim i nervoznim usnama. On se okrete i pođe prema sobi.
– Požuri, – dobaci sinu i krotko zatvori vrata za sobom.
Tek što se vrata zatvoriše, a profesorka ostavi svoj nabureni izraz i sva očajna poče 
se umiljavati oko sina.
– Umiri ga, Srbo, ti to možeš, tebe se još boji... opet će napraviti kakvu nesreću! Cele 
je noći čitao, šetao, buncao, jutros se najednom digao, a tek je pred zoru zaspao, i 
počeo ponovo da govori o tamo njegovim apokalipsima i još drugo, da te žmarci 
prođu... Sveti Jovane, slavo naša! – profesorka se brzo prekrsti. – Ja sam mu 
preporučila da bi bolje bilo da uzme što da jede, jer on već treći dan kako ne jede 
ništa, ali on se odjednom počeo ponašati kao ono prvi put, kad su ga odveli, ja sam 
mu odgovorila, ta to je za njegovo dobro! ali on je sve više padao u vatru, prekoravao 
me, za dobrotu moju! Ja onda odem i donesem vinsko sirće i vodu – to je vrlo dobro 
metnuti na glavu – ali on, kad je to video, uzeo činiju, znaš onu zelenu, u kojoj sam 
donela sirće, i bacio je kroz prozor...
– Ti onda udarila u plač... – primeti Srba, jednim malo prekornim tonom.
– Eto, sada sam opet ja kriva! – uzviknu nesrećna profesorka i onako na kraj srca; oči 
joj se zablistaše vlagom ali ona učini jedan očajan napor i uzdrža suze.
– Šta te je to sada toliko uznemirilo? – upita najzad Srba, posle kraćeg razmišljanja. – 
U svemu tome nema ničega što bi bilo naročito i što bi...
– O, ima!... – posle toga uzvika profesorka spusti sasvim glas: – Ima! Ti još nisi ništa 
primetio, on je onako spolja mnogo mirniji nego onog puta, ali videćeš, unutra mu je 
mnogo gore, – on govori stvari – kakve stvari, majko božja! – da se reč ne da 
razumeti. Zar je to za njegove godine, te fantazije?! – promeni odjednom ton jadna 
žena, lupnuvši se po bokovima. U tom uzviku bilo je toliko naivnog čuđenja, prekora, 
čak ljutnje, da Srba oseti dubok stid i nežno sažaljenje prema materi.
– Ali čega se bojiš? Što ga ne pustiš da na miru lista svoje knjige i piše svoje opaske?
– Eto ti pameti! Da ga pustim! A ne znaš da će, ovakav kakav je, u papučama, izaći 
na ulicu i govoriti kojekome... o toj njegovoj sreći i blaženstvu... i o čemu ti ja znam! 
– Profesorka se tresla sva od užasa i od same pomisli na tako što. – Opet bi ceo svet 
govorio, novine pisale, na dvorište ne bih smela da izađem.
Srbi bi mučno. On nekako umiri profesorku koja se opet beše rasplakala, pa uđe u 
sobu gde ga je čekao otac, prekrštenih ruku na grudima, leđima oslonjen o ivicu 
prozora. On proprati živim i umnim očima Srbu i onda, nasmejavši se svojim finim i 
jedva primetnim osmehom:
– Šta kaže, a? Lud...
– Koješta!
– Znam, znam, – prekide nervozno profesor spustivši jednim otsečnim pokretom ruke 
– znam, i ona misli da sam lud (molim te, sirće mi je jutros donela, mesto da sasluša 
uzrok moga uzbuđenja!) i ceo svet misli da sam lud... svejedno!... ovde ima toliko mira 
da bi moglo domoći sreće celoj jednoj varoši! – i on se udari po grudima svojom 
mršavom rukom, zaustavivši se pred Srbom. Onda, primetivši jedva primetnu senku 
nelagodnosti koja pretrča ovome preko lica, on se ponovo obesi o sinovljev rever na 
kaputu, i dubokim, sasvim mirnim i tihim glasom. – A ti, šta misliš?
Srba srete očev pogled i sav planu.
– Otkuda vam... to pitanje? – progovori, obraćajući se odjednom ocu sa vi.
– Ne... odgovori: šta ti misliš, jesam li ja lud ili nisam? Jesam ili nisam? Odgovori, 
odgovori!
Srba oseti da starac sav drhti. Nešto ledeno i tužno strujaše od profesora. Lud je, lud 
je! – prolete Srbi kroz glavu, ali u istom trenutku učini poslednji napor svoje volje, on 
obgrli oca obema rukama (nagnuvši se on izbeže upornom pogledu njegovom), 
popljeska ga po ramenu, nasmeja se jednim usiljenim i drvenim smehom, što profesor 
uoči vrlo dobro, i na kraju:
– Ti si, tata, malo uzrujan, cele noći nisi spavao... i sada ti padaju na um sasvim 
beznačajne i glupe stvari.
Profesor se kruto izvi iz Srbinog zagrljaja i ponovo priđe prozoru. On nasloni čelo na 
okno i ostade tako nepomičan, kao malo dete koje se buri. Jedan dug trenutak 
proteče, težak, prazan, gluh. Zbunjen, Srba nije znao gde da se dene, ni šta da učini. 
Ali dok je on još uvek tražio izlaz, profesor se okrete od prozora i spusti se na divan:
– Sedi. Reći ću ti reč dve. 
Srba uze stolicu i sede preko puta od oca.
– Ne, ne. Ovde, kraj mene.
Srba pređe na divan. Pred vratima se začu lagan hod i šuškanje. Nije bilo sumnje, 
profesorka je osluškivala.
– Vidiš! progovori profesor i ponovo onaj tihani osmeh osvetli njegovo sićušno lice.
– Nikad, nikad ne uzimaj ženu u prvom oduševljenju i zbog očiju... – zatim, posle 
duže pauze: – ni ženu čiji je mozak kao u ptice... ako sam nisi ptičijeg mozga, ma 
koliko dobrote nosila u sebi. Neće te razumeti, a ubiće te svojom dobrotom, ubiće, ne 
znajući da te ubija, uverena da ti čini dobro.
Profesor zari glavu u dlanove i za trenutak kao da zaboravi gde sedi, da Srba očekuje 
nastavak, da pred vratima prisluškuje njegova žena. Srba je jedva disao. Nelagodnost, 
sažaljenje, ljubav za ta dva stvora (on nije znao koga više voli, da li mater zbog njene 
prostote i dobrote, da li oca, umnog, finog, dubokog i krajnje nervoznog), – sve se to 
mešalo sa tek viđenim proletnjim jutrom, sa tek otkrivenom srećom.
– Jesi li kadgod mislio o harmoniji u životu? – zapita odjednom profesor, ne 
napuštajući svoj položaj i gledajući još uvek u nešto neodređeno i nedokučivo ispred 
sebe.
– Jesam, – odgovori polako Srba, koji odjednom, u jednom jedinom času, kao da 
sagleda Radmilino lice. – Ne, ona nije lepa, – pomisli i čisto mu bi milo zbog toga 
otkrića. – Nije znači zbog toga.
– Rešiti to pitanje, – nastavi profesor, – to je rešiti pitanje života. Harmonija? Šta je to? 
Šta je to život? Čemu služi naš prolazak preko zemlje? Odakle dolazimo i zašto... i gde 
idemo? Ali ono prvo: osetiti harmoniju u sebi, oko sebe, u stvarima, u bićima, to je 
kao dodirnuti jedan nepoznati svet (da to nije ono pravo?), to je kao promeniti čula...
– Jest, jest... – uzviknu Srba koji se jasno i tačno seti svoga jutarnjeg hoda do Save, – 
na primer drvo, vidiš drvo, znaš da je drvo, a nekako ti novo i blisko izgleda to drvo... 
pa onda svetlost...
– Tebi se to već dogodilo? – žurno upita profesor i podiže svoj radoznali pogled na 
sina. 
Malo kao u neprilici Srba prizna:
– Jutros, išao sam ulicom...
– Pa?
– Nisam osećao da idem, nisam mislio... ne, glava mi je radila, i sećam se da sam za 
tih nekoliko časova video u pameti više stvari nego za mesec dana, ali sve to nije 
imalo logike, smisla, a međutim je bilo... tako, kao svetlost, kao muzika, kao strujanje 
nečega... jednom rečju...
– Kada je sve to prestalo, ti si stajao na zemlji, i nisi znao gde si, i sve stvari su ti bile 
kao prljavije nego obično...
Srba oseti strah. Ne, – pomisli, – on nije lud, on je pametniji od svih nas zajedno!
– I veruj mi, – nastavi profesor hvatajući sina pod ruku i priljubljujući se uz njega, – 
oni kojima je dano da se uzvisuju do tog stepena sreće (jer ti si bio možda prvi put, 
možda jedini put srećan!) greše što traže zadovoljstva i smisao života u taštim 
uspesima u društvu. Koliko međutim ima ljudi koji misle da su osigurali svoju sreću 
položajem u društvu, a koji u stvari nisu srećni! Jer treba jedno ništa, sitnica jedna, pa 
da izgube tu sreću napravljenu od pozlate, novca i lažnih prijateljstava. Epikur, koga 
toliki ljudi uzimaju za sinonim lakog života i čijim se imenom označavaju 
najpovršniji ljudi, što je naravno potpuno nepravično, veli na jednom mestu: Ničemu 
ne služi da se osiguravamo od ljudi, ako nam ono što se događa iznad nas, što postoji 
pod zemljom i što je razvejano po beskonačnoj vaseljeni, uliva zabunu. Trebao je da 
doda još i ovo: ako nam i ono što se događa u nama uliva zebnju. – Malo dalje veli: 
Mada čovek može do izvesne granice da se stavi u sigurnost i izvan domašaja ljudi 
pomoću novca i snage, ipak postiže mnogo potpuniju sigurnost ako živi miran i 
povučen. – Postoje stepeni savršenstva: poslednji je biti srećan sam sa sobom, biti 
srećan u jednoj maloj seoskoj kući, u ćeliji, u potpunoj osami, isto tako kao i u 
najsjajnijem društvu. A to je moguće samo u slučaju da čovek bude sam sebi 
dovoljan, da u sebi nađe sva bogatstva, da pobedi dosadu koja obuzima male duhove 
kada se nađu u samoći. Ako uzmogne da pobedi dosadu znači da je sposoban i za veće 
stvari, znači da mu ništa na svetu neće biti nemoguće. Ali najveći strah savremenog 
čoveka je da ostane sam sa sobom. I hoćeš li da se poznaš, da vidiš od kakvog si 
testa, jesi li sposoban za velike duševne podvige, a ti se povuci, Isus je dao primer, u 
apsolutnu samoću (pustinja je samo simbol samoće, i to samoće, potpune samoće, one 
bez prirode, najpotpunije). Eto, u tome je smisao...
Počinje, – pomisli Srba, – pa ipak, sve je to jasno; i precizno...
– ... u tome je smisao Isusovih četrdeset dana pustinje: pobedio je u tih četrdeset dana 
sebe, uzvisio se do najveće harmonije pobedivši dosadu, taštinu i predrasude. 
Našavši u sebi ono što mi obično tražimo oko sebe, otkrivši beskrajna vrela 
najčistijeg unutrašnjeg života i meditacije, osetivši da je najjači onda kada je 
najusamljeniji, On se mogao mirno vratiti u svet i podneti sve ono što je podneo, 
učiniti sve ono što je učinio, jer je znao da ono njegovo najličnije i najveće, život 
njegov duševni, niko nikad neće moći da mu oduzme i uskrati. Ključ! – uzviknu 
profesor dižući kažiprst desne ruke u vis; taj je kažiprst lako drhtao. – Ključ! Carstvo 
nebesko, raj, život večni, sve je tu, u tom prostom rešenju!
– A ono drugo? – upita Srba, prekidajući oca u najvećoj ekstazi.
Profesor spusti kažiprst i ponovo zari glavu u dlanove.
– Odakle dolazimo, gde idemo? – ponovi Srba da bi bio jasniji.
Negde u susedstvu neko poče da vežba na klaviru. I ta, sve jedna te ista skala, ispuni 
nekom teskobom sobu u kojoj su sedeli profesor i njegov sin. Profesor se diže, vidno 
uzbuđen. On poče žurno šetati iz jednog ugla sobe u drugi. U dva maha on se beše 
skoro zaustavio, ali bi odmah posle toga pokreta još nervoznije (jednim otsečnim 
pokretom celog njegovog malog i mršavog tela) nastavljao svoj hod. On najzad 
zatisnu rukama uši.
– Oh, to ponavljanje! – uzviknu. – Taman čovek dođe do kraja i misli da će se sada 
dalje, a ono počinje iz početka. I ko izmisli te vežbe! – dodade malo kasnije kroz 
osmeh. – Pitaš me za ono drugo. To je tajna. Otkriva se duhovima koji veruju, koji 
veruju; nikad duhovima koji samo misle. Šta tu može inteligencija? Uostalom, sve je 
to u vezi jedno sa drugim. Hajde, do viđenja. Dosta se govorilo. – On krete prema 
vratima i onda, sa rukom na kvaci, on se okrete još jednom prema Srbi: – Raduje me 
što vidim da si i ti o svemu tome mislio, vrlo me raduje, jer to je glavno, najglavnije. 
Otkriće dolazi posle, nenadno, samo od sebe, kada mu se najmanje nadaš. Ali postoji 
jedna stvar: to što budeš pronašao važiće samo za tebe i ni za koga drugog. Ako 
pokušaš da saopštiš drugima, kao ovo sada ja tebi, doživećeš to razočarenje da ti od 
celog tvog velikog rešenja ne ostane ništa; jedva malo praha na prstima. Treba biti 
mudrac i umeti čuvati samo za sebe svoje otkriće. Jer, postoji još jedna stvar:
samo onaj put vredi koji smo mi sami našli. Dosta. Još samo ovo: ja sam se bojao da 
ćeš sasvim ličiti na nju. De, de... ne mršti se. – i profesor kao krivac skoro istrča iz 
sobe.
– Čudna mladež, – mislio je zaustavivši se pred vratima, – dane provodi po kafanama i 
dansinzima, na Universitetu ne rade ništa, glavu lomi po tim njihovim utakmicama... a 
ovamo misli... misli... kao ja, kao svi pametni ljudi.

V 
Strahujući da ne dođe i suviše rano, Srba zamalo što ne zadocni sasvim. On uskoči u 
malu lađu u poslednjem trenutku, uz opšte veselje i larmu. Društvo je bilo veliko, 
mnogobrojno, i unapred spremno na ludosti, na male slobode, nalazeći se već u onom 
razdražljivom raspoloženju u koje upadaju svi varošani čim se nađu u prirodi i van 
gradskih zidova; u proleće naročito. Cela lađica nije mogla da ponese na sebi više od 
tridesetak izletnika, a kako sem ovog društva kome je pripadao nije bilo drugih 
skupova, već osamljene gospode ili zaljubljenih parova pored jedne male grupe 
seljaka, to se ti jadnici, uznemireni, povukoše pred slobodom kretanja, veselošću i 
glasnim razgovorima ove bučne gomile, ostavljajući tako ovima ceo zadnji deo krova. 
Pre nego što se lađa dobro i udaljila od obale, mesta behu podeljena.
Okupljen onom nemogućom idejom da neće moći prepoznati Radmilu, Srba bi 
zapanjen jednim drugim otkrićem, opazivši je u jednoj grupi, profilom okrenutu k 
njemu: ne samo što ju je odmah poznao (ta ko i ne bi!) nego mu se čak, šta više, njen 
lik učini toliko i tako poznat, kao da to nije samo drugi put što je vidi u svome životu, 
nego da je to stoti, hiljaditi put što se nalazi u prisustvu njenog svetlog profila. I ta 
lagana, jedva ocrtana linija okrugle brade, i taj zarez usta, sa krajevima malo 
zavijenim nagore, sa nečim krvnim, čulnim u lako ispupčenoj donjoj usnici, i taj 
neodlučni nos, i to veliko sivo oko, suviše veliko za to malo lice, i taj pramen kose na 
slepom oku, lak kao dah, topal i rumen od sunca, i ta poza, tako mekana, tako tiha, 
nad vodom koja se talasa, sve je to bilo poznato do sitnica Srbi. Kada ju je video, kada 
je to imao vremena da je promatra ovako deo po deo, i da uživa u jednom osećanju 
beskrajne nežnosti? Ta koliko jutros, on nije mogao da joj se seti lika, još jutros, cela 
njena prilika bila je neuhvatljiva, maglovita, bežeća. A sada stoji pred njom, i svaki 
detalj njene ličnosti koji otkrije, poznat mu je, intiman, drag, davno znan, davno 
ljubljen u snovima, davno mažen u tople letnje večeri, davno voljen... Nemoguće... – 
mislio je Srba, – ja sam je tek juče upoznao. Ja čak ne znam ni ko je ona, ni odakle 
dolazi, ni kuda ide...
Radmila ga primeti i osmehnu mu se. On joj priđe. Dok je bio daleko činilo mu se da 
neće moći uopšte progovoriti. Ali tek što se nađe kraj nje, on oseti veliki mir, nešto 
tiho i smireno što je lebdelo oko celog njenog krtog bića, jedan mir koji je polako 
prelazio sa nje na njega, na njegove pokrete. Taj mir, pun sadržine i značaja, polako je 
spolja prodirao u njegovu unutrašnjost, ispunjavao ga jednim lepim i plemenitim 
osećanjem, jednom vrstom blagog humora, osvetljenog svežim proletnjim suncem. 
Odsjaji vode, nestašni, živi i nestalni, preletali su po obodu njenog šešira i nagnutog 
lica. Ja govorim! – divio se sam sebi Srba, posle svake izgovorene reči, – ja govorim, 
i srce mi ne lupa. Ali šta me oduševljava to na njoj, šta me je juče toliko uzbudilo? U 
tom trenutku ona podiže na njega oči i jedan dug pogled bi izmenjen. Kada joj se 
učini da je taj pogled dugo trajao, da bi mogao biti tumačen, ona se naglo zarumeni i 
polako obori oči. Kako su joj duge trepavice! – zaključi za sebe Srba ne primećujući 
da je u tom pogledu, punom pokornosti, čežnje, misli i tuge, objašnjenje celog 
njegovog nemira. Te trepavice bile su sve što je on u tom času mogao videti od njene 
lepote. Uostalom, što ju je duže gledao to je sve više osećao da Radmila nije lepa. 
Ona je skoro ružna! – uzviknu on najzad u sebi. – Crte su joj nepravilne, oči i suviše 
velike i krotke, nos mali i smešan. Ali sve to nije moglo da mu umanji prvo osećanje, 
osećanje blaženstva, sreće, potpunosti, beskrajnosti.
Lađa, pošto prođe Nebojšu kulu, okrenu najednom prema vrbama. Ogromna masa 
vode, puna otkinutog granja, valjala se svečano po svemu tome prostranstvu, 
pokorenom u jednoj burnoj noći i sada držanom pod tim mutnim i žućkastim talasima. 
Na krovu zavlada neobično veselje kada lađa pređe iznad mesta gde je bio nasip i 
zaplovi čistinom koju je ivičilo tek ozelenelo drveće. Voda je u tom kraju bila mirna, 
skoro nepokretna, drveće je bilo opkoljeno žbunjem od koga su virili samo raspupeli 
vrhovi, mirisala je senka, svež list, vlaga, svuda unaokolo, kroz čestar, dokle je oko 
moglo dopreti, blistala se površina vode, naborana ovde-onde tokom, ili spalom 
granom čije je lišće i grančice dodiruju; bilo je, sem toga, krikova divljih plovki, 
šljuka, jednog prigušenog ali užurbanog života koji se osećao svuda i kome je skoro 
smetao šum elise, kome je smetao čamac između drveća, natovaren svežim lisnikom, 
na kome škripe velika i teška vesla. Šta je davalo svom tom pejsažu, ravnom međutim, 
svuda istom, tu žestoku i živu lepotu? Je li to bilo proleće i nov list, još ne uvek 
potpuno razvijen i lepljiv? Ili je uzbuđivala ideja neobičnosti, ta katastrofa u prirodi, ta 
zemlja stvorena za sočne pašnjake, prekrivena sada vodom po kojoj plovi lađa? Na 
prednjem delu krova neko je izvijao na harmonici "Mirjano, ruse kose daj da ti 
zamrsim"... i melodija je klizila, prosta kao dečije slike, naivna i tužna, tako tužna.
– Zašto naš narod odmah pada u melanholiju čim je srećan, ili uživa u nečemu? – 
upita najednom Radmila.
Srba za trenutak ne umede da odgovori na to pitanje, ali je vrlo dobro osećao da već 
nekoliko trenutaka nešto bolno i slatko steže njegovo srce.
– Ja bih voleo da sam sada Noje, i da ovo nije mala izletnička lađa, već Kovčeg 
Zaveta, – progovori on najzad. – Zamislite, imati sve životinje ovoga sveta i biti uz to 
sa... – on se zadrža.
– Kakva čudna ideja! – uzviknu Radmila veselo. – Zar vama i takve ideje dolaze 
poneki put na pamet?
– Dolaze. A što se tiče melanholije... ja vam tu ništa ne bih umeo objasniti. Ja sam 
zapamtio svoga ujaka Spasoja, materinog brata, koji nije umeo da uživa na drugi 
način nego sa svirkom i u suzama. I ja sam poneki put osetim tako potrebu, kada sam 
i suviše srećan, za nekom tužbalicom, za nekom pesmom koja bi mi govorila o 
prolaznosti, o nedozvoljenom, o nevernom... da onda, osetivši tugu, što grčevitije 
uživam u toj sreći, u raspoloženju, u svirci... kao očajnik. Ne umem da objasnim, to je 
tako jedna vrsta potrebe. Bio sam u inostranstvu, u Francuskoj i Švajcarskoj. Eto, tamo 
se svet raduje, ide subotom i nedeljom u polje, ali, Bože moj, sav taj njihov smeh, 
šapca-lapca, gramofon, sve je to tako pametno... i tužno. Ni jedne čaše ne razbiju... ni 
jedan uzdah ne puste, kao da je život partija piknika. Ne, nikad ne bih voleo da tamo 
gore živim... stalno.
– Jel te, – prekide Radmila ovu nenadnu ispovest, – zašto ste ošamarili onog malog 
Marjanovića?
Srba ne nađe da je to pitanje malo neobično. On sleže ramenima.
– Tako. Možda bi bilo više reda u odnosima, kada bi ljudi češće pribegavali tome 
sredstvu.
– I vas, sada, nije... onako, poneki put, strah?
– Čega?
– Pa njegov otac...
– Bah! Otac! Ja ne zavisim od njega.
– Ali u stvari, taj razlog bio je ništavan, da bi vi zbog njega otišli toliko daleko.
Njihovi se pogledi ponovo sretoše. Srba prvi okrete pogled na šumu ispod čijeg se 
granja lađica provlačila. Kao u Holandiji, – pomisli, – voda zelena, drveće u zelenilu, i 
gore zeleno nebo prošarano belim oblacima.
– Vi se ne ljutite što vas o tome pitam?
– Ne. Čudim se samo zašto vas sve to zanima. I onda, otkud znate sve te pojedinosti?
– Doznala sam ih. Nego to je svejedno. Najviše me zanima zašto ste mu prvo dobacili 
da bi bolje bilo da čuva svoje volove. Kakve volove? Vi ste imali izranije sa njim 
kakvu svađu?
– Ta ne! – nasmeja se najzad Srba zabavljen Radmilinim uporstvom. Onda, pošto 
malo promisli: – Možda imate pravo. Ne svađu, sa njim nisam imao nikakvih veza, ali 
jednu vrstu zle volje... jest, zle volje imao sam prema njemu. Da je bio neko drugi 
možda ga ne bih ni dotakao. Ali molim vas, taj isti gospodin Marjanović, dok je bio u 
gimnaziji napisao je u jednom svom pismenom zadatku, da bi pokazao svoje znanje 
srpskih poslovica, umesto: Bog je spor ali dostižan – Vo je spor ali dostižan. Možete 
misliti kako je taj zadatak bio sročen i u kom pravcu razvijen, kada je tema glasila: 
razviti jednu narodnu poslovicu. Izuzevši prve omaške, i kada se primi postavka da je 
vo spor ali dostižan, ostalo je sve bilo logično, potpuno logično, i čak sa patetikom i 
retorikom logično, jer u našoj istoriji ta plemenita domaća životinja zbilja zauzima 
jedno veliko i slavno mesto!... – Srba se beše zajapurio. On dodade: – Razlog je u 
tome: ja volim volove kada su na četiri noge, ali njihovu inkarnaciju u ljudskom 
obliku ne trpim, pa makar to bio ne sin, već glavom gospodin Marjanović, sa svim 
svojim zvanjima.
Rekavši to Srba se malo zbuni:
– Nadam se da vam nije rod?...
– O, nije. On je samo moj kuzen... daljnji kuzen.
Srba se požuri sa izvinjavanjem.
– Ostavite. Da imam više rođačkih simpatija, ja zaista ne bih sada sedela sa vama. Ali 
vidite ima ljudi kojima je poneki put milo kada im kakav rođak nastrada; pravedno, 
naravno.
Razgovor zastade na časak. Harmunikaš je posle jednog nestašnog i veselog uvoda 
(to je bilo kao da ste videli krajičak razuzdane seoske svadbe, pod nasmejanim 
nebom, pod rascvetanim voćem, na kolima pokrivenim šarenicama!) ponovo 
razvlačio duboke i setne tonove i uz njih je jedan jedar i svež glas klizio po glatkoj 
vodi:
... U bašti mi zumbul cveta, ja ga ne berem, 
Na zumbulu bumbul peva, ja ga ne čujem...
Radmila duboko uzdahnu. I dugo ne progovori ni reči ni ona, ni Srba. Lađa je išla kraj 
telefonskih stubova, iznad puta koji je vodio u B. Srba zažele da to ćutanje potraje još 
dugo, vrlo dugo. U to, vireći samo svojom krošnjom, pojavi se u kraju jedna breskva, 
sva u rumenom cvetu. U vodi pod njom videla se njena slika koju talasi razbiše.
– Jeste li videli? – upita sasvim tiho Srba.
Ona samo klimnu glavom i ostade i dalje zamišljena i ćutljiva.
Selo je bilo potpuno potopljeno. Veliko i ušoreno, sa svojim šiljastim krovovima, 
svojim malim prozorima, sa svojim čamcima punim zelenog granja što plove između 
kuća, pod paperjastim oblacima, sve je to bilo lepo izdaleka, osvetljeno sa dve 
svetlosti, jedne što pada odozgo, druge što se diže sa vode, potsećajući na lepe 
holandske pejsaže, crtane sitničarski, svetlo i šareno. Ali prišavši sasvim blizu, mogla 
se videti vlaga koja se penje zidovima, opao lep, prazne sobe, seljake zasukanih 
nogavica, stvari, čak i stoku, popetu na visoke ambare, mulj koji bujica beše nanela 
na ograde, na drveće, na prozore. Pa ipak, mirisalo je uvek i stalno na proleće, na 
nešto novo što dolazi, momci (u belim košuljama i zakićeni za uho mladim bosiljkom 
što nude izletnicima čamce) bili su raspoloženi, zakikotani, snažni. Žene su sa svojih 
prozora mahale rukama, držeći u naručju bosonogu decu, plovke su i guske u 
čoporima plovile ulicama pretvorenim u kanale...
Skočivši u čamac i davši ruku Radmili da bi joj pomogao da siđe, Srba oseti pod 
prstom prsten. On baci pogled više mahinalno nego iz radoznalosti. I odjednom, nešto 
nelagodno i oštro prođe celim njegovim telom. Sav mir, sva ta prostota sa kojom je 
govorio, sve to namah iščeze. Bi mu čudan taj njemu dotle nepoznat osećaj. Pa šta? – 
upita se ne puštajući nikako Radmiline ruke, prikovanog pogleda za mali zlatan krug 
koji se obavijao oko njenog dugog i belog prsta. Ona uhvati njegov pogled i nervozno 
i žurno otrže ruku. Na njenom licu se ocrta jedno za drugim krajnja zabuna i velika 
tuga. Ona sede na snop svežeg vrbovog granja, koji je u teškoj barci služio mesto 
klupice, i poče uzbuđeno navlačiti rukavice. Netremice je gledajući, duboko 
zamišljen, boreći se sa tim nenadnim osećanjem nečega nepoznatog, on sede kraj nje. 
Ona je gledala na drugu stranu, u vodu. Ali posle duge pauze, ona okrete pogled na 
njega.
– Vi ste dakle zaista udati? – upita sasvim tiho Srba, kao da to nije znao od prvog časa 
kada joj je bio predstavljen.
Ona ne odgovori, ali su joj oči bile toliko tužne, toliko velike, toliko izrazite, da ovog 
puta Srba prvi ukloni pogled. I onda, ko bi znao zbog čega i kako, on pomisli:
– Gotovo...
Razgovor se nastavi, ali čarolija beše prekinuta jedna mala materialna činjenica bila 
je dovoljna (kao da se u bioskopu prekine celuloidna pantljika) i od celog vrtloga 
osećanja, reči, pejsaža, ostaje samo prazno i pomalo prljavo bioskopsko platno, i u sali 
nepoznati ljudi, i po podu kore od pomorandži. Sve beše postalo drugojačije, reči se 
tromo otkidale, mašta svaki čas bežala u druge krajeve.
Kada se najzad ceo svet iskupi na lađici, veče već beše na domaku: pejsaž je bio sav 
od rumenog i ljubičastog, nad površinom vode u daljini dizala se izmaglica, svež vetar 
brisao je preko krova. Sunce se ukazivalo kroz granje kao velika crvena kugla, 
obvijena gorućim isparenjima, pletući po vodi široku i blistavu putanju: i po toj 
vatrenoj stazi, u grimizu, u zlatu, u svetlosti, plovila je ta mala lađa, klepećući svojom 
brbljivom mašinom.
Sa mnogo obzira, radi čega joj je Srba bio neobično zahvalan, Radmila se priključi 
društvu, i to onoj grupi gde se najviše smejalo. On sam ostade na kljunu lađe, sa dva-
tri ozbiljnija gospodina, pušeći i pretresajući pitanja unutrašnje politike. Srba beše 
pao u veliku tugu i najzad, da ne bi morao odgovarati ni učestvovati u razgovoru, on 
se povuče sasvim u kraj. Našavši mesto na velikom koturu užadi, on se izgubi u 
mislima iz kojih ga prenu tek osvetljeni Beograd, čija je okrenuta slika treperila u 
crnoj večernjoj vodi. I kako nije mogao dati sebi računa zbog čega je to sada sve 
gotovo, on ustade ljutito i, kao da svojim otsečnim i brzim pokretima htede da uguši 
tu nerazumljivu tugu, on sa vatrom poče da govori, da se smeje i da začikuje.
Lađa međutim beše pristala; izlet je bio završen.

VI 
Čekajući red da se oprosti sa Radmilom, on pomisli da bi joj možda trebao što reći. 
Ali kada se nađe pred njom, u onoj opštoj graji opraštanja, on samo žurno dotače 
osušenim i vrelim usnama njenu hladnu ruku. Ona baci na nj brz i kao bojažljiv 
pogled, ali on ništa ne primeti, toliko beše obuzet idejom da što pre svrši sa tim 
praznim ceremonijama i da se što pre nađe sa samim sobom. Koliko je međutim zažalio 
žurbu, samo nekoliko časaka kasnije, kada se okrenuo i video kako tone u mrak mala 
crvena automobilska svetiljka, oko koje je viorio benzinski dim! On se naljuti. Zatim: 
dobro, šta se ovo događa sa mnom? Imam li ja još uvek mozga ili sam ga potpuno 
izgubio? Jedan dubok glas iz njega samog mu odgovori, kao eho: izgubio... On se 
vrati kući i zatvori u sobu, ne rekavši nikome ni reči. Vreme za operu se polako 
bližilo i Vera, uzevši jutrošnji Srbin poziv ozbiljno, već gotova, nestrpljivo se okretala 
po kući. Profesorka predloži:
– Kucni mu na vrata.
– Ljut je, – primeti Vera bojažljivo.
– Ako... pokušaj.
Drhteći, Vera se približi bratovljevim vratima, i tek pošto oslušnu, ona pokuca. Iz 
sobe se nije čuo nikakav šum. Ona zakuca jače. Najzad se začu mrzovoljan i 
promukao glas:
– Ko je? Šta ćete?
– To sam ja... Vera. Jesi li gotov?
– Zašto gotov? – zapita glas još mrzovoljnije.
– Pa... ti si mi rekao jutros... – Vera je bila gotova da zaplače, – za operu.
U sobi se čuo šum kao kada se stolica odgurne, zatim koraci do vrata (pod je krckao 
pod težinom); ali se vrata ne otvoriše. Glas je sada bio ljut:
– Ostavi me jednom na miru sa tom tvojom operom! Pusti me da odahnem! – koraci 
se opet začuše (sada su se udaljavali od vrata), kanabe zaškripa pod telom koje se 
bacilo na nj; i ponovo zavlada tišina.
Vera ostade nepomična. Niz brižljivo i lako napuderisane obraščiće krunile su se 
krupne suze i padale na njenu "večernju" haljinu, sa toliko radosti i ljubavi peglanu i 
doterivanu to popodne... Njen jad bio je toliko jak da nije mogla pustiti ni jednog 
glasa. Ona samo nasloni čelo na dovratak, puštajući da joj suze i dalje kvase lice. 
Vera je bila još i suviše mlada da bi mogla da bude drugarica svome bratu koga je 
obožavala, ali nije bila ni u kom slučaju toliko glupa da ne razume da se kod njega, u 
poslednje vreme, nešto događa. Bilo je čak nečeg smešnog u nežnosti misli, koje je 
Vera gajila prema Srbi: kao da je on imao tek petnaest godina, a ona bila njegova 
velika sestra. I najsrećnije časove provođaše Vera sanjareći o tome, kako Srba od nje 
traži savete za svoje ljubavne uspehe, i kako joj tiho poverava svoje najveće tajne. Da 
Srba nije srećan, Vera nije sumnjala. Njegove noći, provedene van kuće, nisu ga 
vraćale veselog i zadovoljnog, već jetkog, i često puta, tužnog, setnog. Ali kako je to 
moguće, i zašto, – pitala se uzalud Vera, – kada njega ceo svet voli? "Ceo svet" bio je 
Verin razred, sa svojim tek započetim devojaštvima, sa svojim opasnim i toplim 
snovima, nesvesnim željama, slutnjama... Ta treba samo da ume da priđe! – uzvikivala 
bi dalje Vera, smejući se sa kakvim bi sjajnim i vatrenim pogledima njene drugarice 
gledale u nju, kada bi se povela, između časova, reč o njenom bratu, sećajući se kako 
bi njene prijateljice rumene i zbunjene ulazile u njihovu kuću, prilikom slave, ako bi ih 
na vratima dočekao Srba. Međutim, od sve te ljubavi Srba nije uzimao ništa. Čak i 
njenu, Verinu ljubav, kao da nije primećivao. Bio je despot, oštar, poneki put i ljut. 
Ali kroz sve to Vera osećaše da je on dobar i bolji, mnogo bolji od ostalih. On je samo 
nesrećan, – pravdala ga je ona. – Možda ga žena koju voli odbija, možda ga... vara. 
Ah, kada bih znala koja je to... veštica! – i u njenom malom i dobrom srcu kupilo se 
teško i ljuto negodovanje, skoro mržnja na tu nepoznatu ženu koja je u stanju da zadaje 
toliki bol najplemenitijem i najlepšem mladiću koga je Vera poznavala. I sada, kada 
joj Srba kroz vrata odgovori onako ljuto i oštro, ona se, pošto proplaka malo zbog 
izgubljene opere, uspravi naglo, i odmah zatim zapita: radi koga? zbog čega? Ona 
hitro obrisa oči i obraze (da profesorka ne bi primetila da je plakala i da ne bi, 
prilikom večere, dobacila Srbi kakav prekor) i sva zabrinuta poče tražiti razlog. I što 
je više mislila, stvar joj je izgledala jasnija: jutros Srba beše veseo, dugo se spremao, 
naročito se obukao, tri puta se vraćao od kapije radi zaboravljenog časovnika, 
maramice, štapa; celo popodne proveo je van kuće, negde je bio (to je bilo van svake 
sumnje) vratio se u mrak, ujurio u svoju sobu, i zalupio za sobom vrata... Dakle... 
Vera više nije sumnjala. Ali ovog puta ona, stojeći ovako pred bratovljevim vratima, 
donese jednu odluku: sutra ću mu govoriti; on možda nema kome da se poveri. 
Osetivši da je donela jednu dobru odluku, Vera se vrati u sobu gde je sedela 
profesorka, pletući čarape. Ona dobaci jedan upitan pogled preko igala, koje su 
zveckale u njenim rukama, rapavim od kućevnog rada. Sa onom lakoćom, koja je 
svojstvena srcima što vole, Vera odgovori cvrkutavim glasom:
– Molio me da mu oprostim. Nije stigao da kupi karte na vreme. – I pevušeći poče da 
se razodeva.
Profesor koji beše otškrinuo vrata svoje sobe, zatvori ih polako, zadovoljan i 
nasmešen.
– Srba je u krizi, – pomisli on, – a mala ga iako uvređena zaštićava. Dobra deca, 
pametna deca!... – On se skupi nad svojim stolom i pažljivo nastavi da čita i piše 
primedbe na belini knjige, svojim sitnim, nežnim, kao biser nanizanim rukopisom, 
ispunjen odjednom srećom i mirom.
Lampa je osvetljavala samo knjigu i jednu mršavu nervoznu ruku, izbrazdanu plavim 
venama.

VII 
Za to vreme Srba je ležao nepomično na svom starom divanu, sa rukama pod glavom. 
On beše u krajnjoj pometnji. Šta se to od juče sa njim dogodilo? On nije znao, nije 
razumevao u tom trenutku ništa. Osećao je samo svim svojim bićem da se nalazi pred 
jednom ogromnom misterijom, koju on ne može da dokuči. Do juče, živeo je praznim 
i običnim životom "zlatne mladeži" beogradske, plah, neuravnotežen, pun planova. 
Juče se odjednom našao pred jednim velikim i svetlim osećanjem: poznanstvo sa 
Radmilom nosilo je u sebi jednu vrstu otkrovenja. To je! – kao da je ceo unutrašnji i 
polusvesni život njegov vikao. To je! – kao da mu je ponavljao vid, razum, srce, u 
opštoj panici naglo razuzurene sreće. Večeras: praznina, tuga, on leži na divanu i pita 
se uzalud šta se to dogodilo u njegovoj unutrašnjosti, šta je to video, osetio ili naslutio 
naročito, zašto se sva ta radost survala, tako bez razloga i tako konačno?
U jednom trenutku on pomisli da treba da se ispovedi Radmili, da u nje zatraži pomoć. 
On sede za sto i pokuša da sroči pismo. Napravi nekoliko početaka i onda napusti 
sve. Uzbuđenje mu je sve više i više raslo. On s teškom mukom uspevaše da poveže 
svoje misli koje su mu se sve brže i brže mešale i otkidale od pravog smisla. Što je 
najlepše bilo, kada se upita: najzad, šta hoću? – on s očajanjem primeti da ne zna ne 
samo šta hoće, nego ni šta mu se u stvari dogodilo, ni šta mu se događa. On se 
prepade tog bunila i u jednom mahu otvori vrata, pretrča predsoblje, i skoro utrča u 
očevu sobu. Prelazeći prag, on pomisli, malo naljućen na sebe: šta ću kog đavola 
ovde? Ali ta poslednja misao bila je tako brza, tako bleda, da se izgubi u sećanju pre 
nego što se i završi dobro. Već idućeg časa, on se video pred ocem, u toj maloj sobi, 
punoj knjiga i prašine, bačen na kolena, sa licem na profesorovom krilu. On nije 
plakao; on čak nije mislio. Zajedno sa rukom koja se beše spustila na njegovu sagnutu 
glavu, on oseti još jedno čuvstvo praznine i tišine kako se spušta na njegovo 
usplahireno telo. Čuo se stari sat, čuo se crv u hrastovom stolu, čulo se u dvorištu 
maukanje Princa. Princ je ostao pred vratima, – sevnu u Srbi misao; ali odmah: – kako 
je dobro ovako!
On podiže najzad glavu i upravi na profesora jedan svetao i blistav pogled. I onda, 
sigurno, jasno:
– Profesore... ja bih da postanem čovek! Otac ga je gledao ćuteći, uporito, držeći još 
uvek svoju ruku na sinovljevoj glavi. Ponos mu nije dao da dođe do reči, radost mu 
nije dala da izađe iz nepokretnosti. Njegov sin, taj snažni i ludi mladić od dvadeset i tri 
godine, igrač, veseljak, badavadžija, klečao je pred njim i govorio tim prostim i jasnim 
jezikom:
– Ja bih da postanem čovek... može li se postati čovek kada se samo hoće?
– Ja sam to znao unapred... da će doći ovaj dan. – progovori na kraju profesor, 
uzdrhtalim i tihim glasom. – Neka ti je sa srećom!
– Ali kako! – uzviknu Srba. – Kako? Šta početi?
Ne, nije to, – pomisli on u isti mah. – Nisam radi toga došao ovamo.
– Kako kako? – upita profesor uklanjajući ruku sa Srbine glave da bi ga bolje video. – 
Hoćeš da postaneš čovek? A zar već nisi? Ako misliš da nisi dovoljno čovek, ti ćeš 
najbolje znati šta ti smeta. Doći do cilja znači ukloniti prepreke koje su se isprečile 
između tebe i onoga čemu težiš.
– Ali šta je to što me čini da nisam čovek? Ja ne znam. Ja samo osećam da postoji 
nešto što mi smeta. Jesu li to moji postupci, moje neznanje, moja bančenja? Ja živim, 
imam mesto u društvu koje mi odgovara, pred sobom imam budućnost, nisam glup. Je 
li to onda egoizam, grubost, netrpeljivost?
– Ne sve to! – nasmeja se profesor. – Mane u tebi su čovečije mane. Ali je u svakom 
slučaju zaslužio ime čoveka svaki koji pokuša da ih voljom nadvlada. Izgleda da ti 
nikada nisi izveo ni jednu stvar do kraja; sve dosada ta si živeo čisto podsvesnim 
životom, opravdavanim jednim lakim "filosofskim" objašnjenjem. Šta je to biti čovek? 
To je biti životinja, puna krvi i nagona, i držati se sam u svojim rukama, i postupati 
kao da neko drugi, nedostižni, upravlja nama. Nekada, ljudima je upravljala crkva, 
zatim zakon i društvo. Bilo je dovoljno da čovek živi u jednoj od tih zajednica pa da 
se uzdigne bez mnogo muke i truda do izvesnog stupnja dobrote ili pravičnosti. Danas 
je čovek ostavljen potpuno sam sebi (crkva je propala ili propada, društvo se 
pokvarilo, zakoni izigrani) on je postao sam svoj učitelj i sudija, a to je teško, to je 
mučno, taj put je, sine moj, najteži od svih puteva. I ne jednom, ako kreneš njim (a ti 
eto krećeš!) bićeš prinuđen da zastraniš. Možda nesvesno, nevoljno, ali ćeš zastraniti.
Profesor raširi ruke i, još uvek nasmešen, postoja tako nekoliko časaka.
– I onda? – upita posle dužeg ćutanja Srba.
– Treba nastaviti. Ako se ne može nastaviti, treba početi od početka.
– I to tako?....
– Sve dok čovek ne dođe do Velike Dobrote, ili Velike Pravičnosti, ili Velike Ljubavi.
– A to traženje može da traje... – I onda, kao da hoće da dobije jedan materialan 
odgovor, Srba udari glasom: – ... koliko?
Profesor se glasno nasmeja:
– Pa možda ceo život...
– Šta će mi onda sve to ako to što želim postignem onda kada mi život bude na kraju?
– Pa to ti je ceo život. Tražiti, i samo tražiti, tu ti je ceo smisao.
Oni poćutaše za časak. Za to vreme profesor je nešto tražio u malom Evanđelju, 
prinevši knjigu sasvim blizu lica, zbog kratkovidosti. On nađe traženo mesto i taman 
htede da ga pročita, kada ga Srba prekide:
– To što si mi rekao sada, – Srba beše ustao i stajaše oslonjen o vrata celom širinom 
leđa, – ima u vidu Veliku Dobrotu, kako ti kažeš, kraj svega, konačni cilj. Po meni, to 
je metafizika. To se mene ništa ne tiče! Ne, – prekide se on, – ti me nećeš razumeti. 
Svejedno! Ja bih, vidiš, hteo da se osećam čist, bez zamerke, svetao, nevin.
Profesor položi prst na izabrani tekst i podiže pogled na sina. U pogledu mu se čitalo 
pravo zaprepašćenje.
– Može li čovek da tako, sam u sebi, oseti da nije više prljav, podao, pokvaren? Ja ne 
verujem u nebo, u Boga, u oproštaj greha. To mi uostalom i ne treba. Ja bih hteo da 
mogu ja sam sebi oprostiti, da mogu sam sebe početi ceniti, voleti, osetiti da su sve 
stvari u prošlosti ništavne i oproštene (od mene samog i od onih kojima sam na žao 
učinio, jer šta mi vredi da mi neko drugi oprosti, na primer i sam Bog, ako oni što 
sam ih uvredio nose još uvek tu uvredu u srcu, ako ja sam sebe prezirem!) Vidiš, ima 
tako časova, kada ne smem da ostanem sam sa svojom savešću. Nešto me teško i 
tužno steže oko srca. Ima tako časova, kada se osećam strašno podao i pokvaren, i 
onda ne mogu da pogledam u oči nekoga koga bih voleo da mogu gledati otvoreno, 
jasno, pravo. To traje možda samo sekund, ali se baš taj sekund najviše i računa. Pre 
tri dana me je srelo jedno malo ciganče i zatražilo da mu što udelim. Imao sam u džepu 
jedan lažan dinar, koji nikako nisam mogao da proturim, i dao mu ga. Dok sam mu 
davao, ciganče me je gledalo jednim veselim i nevinim pogledom, toliko nevinim da 
sam morao da oborim oči. Uostalom, – nastavi Srba posle male pauze, – to nije bilo 
toliko rđavo, jer dinar je dinar, a i ja sam ga dobio kao dinar negde, ali ipak, sada mi je 
strašno neugodno kada sretnem na ulici cigančiće što prose. Uvek moram da 
okrenem glavu, kao da me je strah da ne čujem: eno, onaj daje lažne dinare... I što je 
najgore, ništa ne pomaže što sada dajem samo pravi novac.
Srba se zadrža samo toliko koliko mu je trebalo da pomisli: kako me pažljivo sluša, 
kako ne veruje svojim ušima! Uostalom, ni Srba sam nije verovao svojima, toliko to 
što u tom času govoraše beše novo i neočekivano i za njega samog. Činilo mu se da 
to neko drugi iz njega govori, i to neverovanje da on izgovara te reči išlo je tako 
daleko da skoro nije osećao ni pokrete svojih vilica, ni treptaje svoga grla. I na kraju, 
on beše radoznao i žuraše sam sebe, željan da čuje što pre šta će dalje reći:
– Ali sve to nije ono što sam hteo da kažem. Šta se mene tiču cigani! Kao da ne mogu 
živeti bez njih! Ono što je strašnije to je, da mi se dogodi da izgubim... – Srba se 
zbuni. – Dobro. Prostije: sretnem tako izvesnu ličnost. I sav protrnem od jednog 
novog i čistog osećanja. Osećam da se preda mnom nalazi nešto čemu sam težio tako 
dugo; da se preda mnom nalazi ovaploćeno ono što sam mislio da je neostvarljivo. 
Sreća je tu, na domaku ruke, je li? Ni najmanje! Odjednom ono osećanje sramote, o 
kome sam ti govorio, kao da si celom svetu samo i uvek lažne dinare razdavao, obuze 
me, jako, tako jako da te do srca zaboli. A kada nadvladaš stid, osetiš strah pred tim 
čistim i nevinim pogledom, strah da te ta nevinost ne prozre, ne vidi, ne razume; na 
kraju, strah da, i ako te ne prozre, ti sam nećeš na kraju učiniti što gadno, gnusno, 
podlo, radi čega ćeš nekada u budućnosti ponovo morati obarati pogled. Ja ti sve ovo 
govorim mnogo prostije nego što je u stvari, veruj mi. U životu, to je mnogo strašnije, 
i složenije. Jedan put strah osetiš od pogleda, drugi put od nečeg lepog što vidiš u 
prolazu, treći put od nečeg što je samo kao opomena da postoji jedan drugi svet meni 
nedostižan, nerazumljiv, od nečeg sitnog, beznačajnog, na primer ... od prstena.
Progovorivši ovu reč, Srba se trže. On je disao užurbano, lice mu je plamtelo, on beše 
ponovo pred ocem na kolenima. On skoči i trenutak ne znađaše šta da radi, da li da 
ostane, ili da izjuri iz sobe. On se seti kako je Radmila istrgla ruku iz njegove, kako je 
naglo sela, kako žurno počela da navlači rukavicu. Ja je moram još jednom videti! – 
uzviknu u sebi Srba, ali mu u tom času pogled pade na oca: ovaj je sedeo podbočene 
glave i gledao ispred sebe.
– Može li se oprostiti samome sebi? može li se oprostiti? – ponavljao je profesor. On 
najednom, pošto je ponovio to pitanje i treći put, podiže pogled na sina: – Može, 
može! Kojim putem? Samo onaj put vredi koji čovek sam pronađe, to sam ti već 
jednom rekao. Ako želiš, ako ti je potreban, ako hoćeš, ti ćeš ga naći. Hodi da te 
poljubim. – On se dotače Srbinog čela svojim suhim usnama. – Čekaj. Vidiš, ovo sam 
ti hteo malo čas pročitati. – I on se vrati svojoj otvorenoj knjizi i pročita svečano, iz 
Otkrovenja Jovanovog ovaj stih: – I vidjeh kao stakleno more smiješano s ognjem, i 
one što pobjediše zvijer i ikonu njezinu, i žig njezin, i broj imena njezina, gde stoje na 
moru staklenome i imaju gusle božije. – Završivši on zatvori Evanđelje i onda suhim, 
skoro oštrim glasom: – Hajde sada, neka ti Bog bude u pomoći...
Srba izađe polako iz očeve sobice i dugo zatim ostade na spoljnjim vratima, gledajući 
u mračno dvorište.

VIII
Našavši se najzad sama, u kutu svoga automobila, Radmila poče osećati strah. Ona 
zatvori trepavice, ali ih odmah otvori: priviđenje se ponavljalo. Gospode, Gospode... 
zašto sam išla na taj izlet? Ali mesto odgovora pred njenim je duhom lebdela stalno ta 
slika, puna nečeg mutnog i nedorečenog, puna obećanja: jedno drvo u cvetu, 
zanihano vetrom, jedan čupav oblak nad vodom, jedan zeleni kanal obasjan tom 
prigušenom svetlošću koja se probija kroz providno lišće; i sve to puno oporog 
mirisa mladog šiblja i vlage, gorkog vonja otsečenih vrbovih grana; i sve to puno 
neke bezmerne sete. Ona pokuša još jednom da nadvlada taj nenadno probuđen osećaj, 
taj osećaj koji je tako dugo spavao negde u njoj i koji se sada najedanput ponovo 
pojavio. Radmila ponovi: Zašto sam išla, zašto? – ali već sasvim malaksalo, već na 
kraju, već se predajući svim svojim čulima mučenju. Ona je polako, zavaljena u meko 
sedište, nihana brzim kretanjem mašine, pratila već sasvim izvan sebe kako omama 
proleća klizi ispod njene prozračne kože, kako je obuzima sve jače, kako je steže oko 
pasa svojim mekim ali snažnim obručima, kako lagano prelazi preko malih, još skoro 
uvek devojačkih grudi. Tu, na tom malom prostoru, ona oseti jednu vrelu i grubu 
ruku, ona oseti nokte, ona oseti bol.
I prvi put u svome životu ona ne vide kraj sebe jednog "stranog čoveka" koji joj pruža 
ruke, kao dosada u svojim grešnim snovima; prvi put u svome životu ona ne zatvori 
oči nad nečim nepoznatim: taj lik tek što beše ostavila u polutami pristaništa. Svaka 
čestica njenog tela tražila je dodir, treperila, nudila se skoro toj praznini koja je bila 
oko nje, tim uzaludnim slikama što joj prolaze ispod spuštenih očnih kapaka jednom 
neshvatljivom brzinom, ali koje je ne dotiču iako su jasne, precizne, ubistveno jasne. 
Ima tako časova kada odjednom ceo podsvesni život, sve naše nejasne želje, sve težnje 
jednog mladog tela, izbiju, dugo ugušivane, na površinu, kao što se iz mraka iščupa 
svetla raketa, otkrivajući za sobom put od vatre i boja. I to buđenje, koje priroda 
izaziva s vremena na vreme, u toliko je strašnije, omamnije, luđe, u koliko je ličnost 
po svome karakteru tiša, krotkija, potčinjenija. Ti potmuli potresi mesa, dugo šibanog 
uzdržavanjem, uzimaju u jednom času sve ono što im je uskraćivano mesecima. 
Svest, rasuđivanje, čak i stid, to tako snažno oružje jedne žene, sve to potone u teškim 
talasima probuđene krvi koja kola venama. U tim trenucima nema razlike između žene i 
žene, čoveka i čoveka. Sve je jedno, sve je istovetno, znanje je jednako neznanju, 
vaspitanje nevaspitanju, ljubav mržnji, dopadanje nedopadanju, pamet gluposti. Nema 
ni kraja ni početka, ni smisla ni nesmisla, žena je samo žena (svejedno kakvu kosu ima 
i kakve oči!) masa toplog i mekog tkiva, koja treperi nesvesno i izgubljeno u čvrstim 
rukama čoveka (svejedno šta je on i kakvo odelo nosi!), postajući u tom vrhovnom 
času jedan majušan, potčinjeni, pokorni deo jedne ogromne, zahuktane, neshvatljive 
vaseljene.
Možda samo slučaj beše kriv što u ovom teškom času onaj "strani" čovek iz snova 
beše uzeo Srbin oblik, njegove jake i svetle zube, njegov širok i srdačan osmeh, 
njegovu veličanstvenu priliku mladog varvarina. Bio slučaj ili ne, on beše uzrok 
ovom nenadnom telesnom buđenju i Radmila sve jače osećaše strah. Jer pored toga 
ona beše u tom nepoznatom mladiću otkrila nešto drago i blisko. Blizak joj je bio 
zvuk njegova glasa, teški pokreti njegovih širokih pleća, način na koji je zavaljivao 
glavu kada se smejao, obešenjački pogled koji je sevao ispred nakrivljenog šešira. 
Bilo je u celoj njegovoj osobi nečega što je Radmila nekada volela, u čemu je nekada 
uživala. Ona otvori oči. Automobilske svetiljke su brisale ispred sebe svojim 
svetlosnim snopovima kaldrmu, prolaznike, zidove kuća. Otkuda ta bliskost? Otkuda?
Jedan nagao zaokret automobila je trže iz tih zamornih snova. Ona sasvim dođe k sebi i 
u isti mah (videvši pod svetlošću farova jednu mračnu i povučenu gospodsku kuću, 
gvozdenu ogradu i između ograde i kuće mali gradski vrt) ona oseti nešto kao veliki 
stid, nešto neobično, sramno, jedno osećanje koje se može imati kada vas neko 
zatekne u naručju čoveka, jedno osećanje koje se može imati kada vam vetar otkrije 
koleno i pokaže podvezicu, kada vas lekar razodene i stane svojim hladnim pogledom 
i prstima ispitivati vaše telo. Kod Radmile taj osećaj srama bi pojačan i jakom grižom 
savesti. Tek u tom trenutku, primetivši na celoj kući osvetljen samo jedan prozor, 
njegov prozor, ona primeti da joj je u stvari samo on nedostajao. I u istom času u njoj 
blesnu jedna luda nada, očajna, strasna, moguća samo kod jedne nevine i nežne duše, 
kakva je bila njena; ona i ne sačeka da se automobil sasvim zaustavi, već iskoči na 
pločnik, gonjena željom da ga što pre vidi, čuje, dotakne, prestravljena od ponora koji 
joj se beše ukazao toga večera u njenoj krvi, u njenom telu, nadajući se da će je on 
"ipak" moći spasti, zaštititi, odbraniti od nje same. Imala je još toliko vremena da 
otpusti šofera, jer, ponesena tom željom da bude branjena, mažena, zaštićavana, ona 
beše u magnovenju odlučila da ne ide to veče u operu. Uzbuđena, žureći se, prolazeći 
redom kroz odaje da bi došla do njegovog kabineta, Radmila razmišljaše:
– Kako sam bila sebična! Makar i u misli. Ostaviti ga celo popodne, a uveče hteti u 
Operu.
Bila je već pred vratima kabineta, kada je jedna neodoljiva snaga zadrža na mestu, 
zatim okrenu i protiv njene volje prema drugom kutu malog salona. Soba je bila 
osvetljena jednom jedinom sijalicom koja je gorela u sredini lustera. Sa zida, u nju je 
gledao portret njenog dede – Hadžije. To bi brzo. Njoj se učini da će pasti. Slika je 
predstavljala čoveka mrkog lika, bez brade, u čizmama preko kolena, sa zavijutkom 
hartije u jednoj žilavoj i snažnoj ruci; druga mu je bila zadenuta za crvene tkanice koje 
su se ukazivale pod evropskim kaputom. Ispod astrahanske šubare sevale su krupne 
crne oči, podsmešljive i odlučne. Usne su mu bile jedva malo osmehnute, i taj, više 
naslućeni nego viđeni osmeh, blažio je malo oholost i samopouzdanje koje je izbijalo 
iz celog stava, iz celog lica. Ta slika beše iz onog doba kada Hadžija ne beše još 
postao Hadžija (što se moglo videti po odsustvu brojanica na slici, od kojih se kasnije 
već sa sedom bradom, nije nikad razdvajao). Slika pokazivaše Hadžiju u punoj snazi, u 
trenutku njegove najveće moći, u trenutku kada je gospodario trgovinom svinja i 
goveda na celoj dužini Dunava od Pešte do Braile. Jest, to je njegov, Hadžijin pogled 
našla to popodne, to je njegov glas čula, taj zvučni i puni bariton koji kao da još 
zvoni u njenim ušima iako je to bilo davno kada je, kao malo dete, obavijala svoje 
mršave ruke oko snažnog dedinog vrata i pitala (posle njegovih dugih i za nju punih 
misterija putovanja Dunavom, njegovim tromim lađama – on je već bio sav beo i 
odeven sasvim po evropski): – Šta si mi doneo? – Jest, to popodne, ona beše srela 
jednu daleku uspomenu iz njenog detinjstva, najdražu uspomenu svoju, najveću svoju 
detinjsku ljubav, Hadžiju, sa džepovima u kojima je nalazila broševe i prstenčiće, suho 
grožđe i alvu iz Smirne u plehanim kutijama: jer Srba nosaše sa sobom nešto iz 
Hadžijinog stasa, pokreta, smeha, nešto od onog teškog i zdravog humora svojstvenog 
našim starim ljudima. Radmila je trebala da se seća svoga dede kao starog čoveka, 
brižnog i zamišljenog (njegove lađe behu potisnute parnim brodovima, njegov najstariji 
sin beše lak, rasipnik i badavadžija). Međutim, kako Hadžija umre kada je njoj bilo 
svega četiri ili pet godina, to u njenoj uspomeni maglovit lik njenog dede bi potisnut 
ovim drugim likom, sačuvanim na toj nevešto rađenoj slici, gde je Hadžija mlad, 
krepak, prkosan. Šta je volela ona na tom mladom čoveku, koga u stvari nikad nije 
poznavala takvog, u tim žutim i lepim čizmama što prelaze preko kolena? Možda je tu 
bilo srodstvo karaktera, to čudno srodstvo koje čini da mi preci, – koje smo jedva 
nekada, kao mališani, uočili našim očima još nenaviknutim da gledaju svet, – poneki 
put odrede čitav tok života, da nam probude sklonosti, otkriju želje, preci koji poneki 
put unesu u naš sivi život onu najpotrebniju količinu hrabrosti, poezije ili odlučnosti, 
bez koje bi nam se život slomio pod svakidašnjim i bednim. Ili možda, Radmila 
nesvesno voljaše njegove milošte, njegov miris, njegovu bradu kojom ju je golicao 
igrajući se sa njom, njegova kolena na kojima je tako pouzdano sedela, njegove široke 
grudi na koje je ona skrivala glavu krijući se od staramajke, uverena da joj se tu ne 
može ništa dogoditi; možda one prve šetnje, sa rukom u ruci, Vasinom ulicom do 
Kalimegdana, buđahu u devojčici nepoznate slasti od kojih u njenoj duši još i sada 
tinja nostalgija, jer tih uživanja ona više u životu ne srete?
Radmila je netremice gledala u portret; ona beše toliko utonula u to maglovito 
uzbuđenje, da skoro potpuno zaboravi na Srbu. Ona je stojala pred Hadžijom, drugim 
rečima pred svojim snovima. Da je tako dokaz je u ovome: ona nikako, celo ovo 
vreme od pristaništa do kuće, ne pomisli na čudno ponašanje Srbino, na naglu 
promenu u njegovom raspoloženju, na pitanje povodom prstena. Jer ona u tom 
trenutku praćaše ono što se u njoj samoj događalo, jer Srba ne beše glavna ličnost u 
toj drami. Ono "glavno", to je bila ona, njena mladost, čežnja, njeno nezadovoljstvo. 
Srba je bio samo jedan lep portret koji je u njoj probudio njene snove. Radmila postoja 
još jedan časak, zatim se poče savlađivati, spusti pogled sa slike, uzdahnu. Opet joj 
pade na um, da iza tih vrata, na koja je ona naslonjena, sedi onaj koji će je možda 
spasti. Ona u poslednjem času i žurno dodirnu prstima svoje uvojke koji su virili ispod 
šešira i onda tiho otvori vrata.

IX
On je sedeo za stolom, pognut nad crtežima. Niska stona lampa, pod velikim zelenim 
šeširom, osvetljavala je jarko samo široke listove crtaćeg papira, išaranog crvenim i 
crnim linijama. Cela ostala soba nalazila se u poluzelenkastoj senci. Osećao se jak 
duvanski dim; bilo je zagušljivo toplo, jer peć beše ložena.
Ipak, on je morao čuti! – pomisli Radmila zadržavši se neodlučno na pragu.
On se još uvek nije pokretao. Činio se zauzet povlačenjem jedne linije, glave zapale u 
ramena, ušiju prozračnih prema svetlosti. Jedno neprijatno čustvo obuze Radmilu. 
Njeno srce beše počelo da udara nejednako i oštro. Zašto sam išla na taj izlet? – 
prolete joj ponovo kroz glavu. Ona se približi sasvim stolu, trepereći, na vrhovima 
prstiju. Ona htede da se dotakne njegovog ramena, ali se ne usudi. I glas joj zadrhta 
kada progovori:
– Zar još uvek radiš, Mišo?
On podiže lagano glavu, i jedan jasan i hladan pogled (još hladniji zbog plavetnila 
oka) oduze i ono malo pouzdanja što beše ostalo Radmili.
– ... kao što vidiš.
Glas Karamarkovićev bio je odsečan i krut. Jedan trenutak njegova ruka, u kojoj 
držaše olovku, drhtaše nad belinom papira. Ceo pokret, glas, pogled, ta mršava ruka, 
sve je to odavalo čoveka koji je ljut, ali koji se uzdržava. Možda je trebalo da u tom 
času Radmila progovori, da se možda nasmeši... Ali ona beše toliko zaprepašćena tim 
dočekom, da ne nađe ni jedne reči. Ćutanje je postajalo nesnosno. Karamarković se 
vrati crtežu.
On nije hteo čak ni da je poljubi, kao obično. Nije hteo da je pomiluje po obrazu, da 
joj reče ni jednu miloštu. Ali zašto je ljut, šta se to dogodilo, zar nije sam tražio da 
izađe to popodne? To je Radmila ponavljala u sebi, ali ispod tog razmišljanja, razvijala 
se u njenoj podsvesti jedna druga misao, koju je ona svom svojom voljom (a sva 
ohladnela od jeze) zadržavala da ne izbije na površinu: to popodne ona mu je bila 
neverna, u misli istina, ali neverna. Ne misleći na to šta radi, Radmila smače svoj 
šešir, svuče kaput i sve spusti na jednu stolicu u uglu. On se još uvek činio kao da je 
duboko zauzet crtežom, mada se po svemu osećalo da on crtež uopšte i ne primećuje, 
dok je Radmila još uvek čekala da je on "ipak" pozove i privije k sebi. Ali u tom 
času, Karamarković tresnu svom silinom olovku o sto i okrenuvši se u fotelji naglo i 
koliko mu je dopuštala povređena kičma, on uzviknu:
– Što ćutiš? Zašto ne govoriš? 
Pogođena tim naglim uzvikom, zaustavljena u pokretu, Radmila jedva nađe snage 
(toliko je sve to za nju bilo nenadno i nemoguće!) da upita, sasvim neodlučnim i 
pokolebanim glasom:
– Ali... šta? O čemu?
Bilo je u tome glasu toliko pokornosti, toliko potčinjenosti, toliko tuge, da 
Karamarković okrete brzo glavu ka crtežu. I onda, spustivši ton (a valjada ljut da je 
"već popustio") on, sa na silu napravljenim osmehom, nastavi:
– Pa o tom "izletu"... koji mora da je bio vrlo veseo i zanimljiv, sudeći kako se dockan 
vraćaš.
Da li što ne htede da oseti ironiju, ili što još uvek osećaše potrebu da bude mažena 
tog večera, Radmila odgovori, užurbana i rumena, da bi mu samo ugodila:
– O, bilo je divno! I vrlo veselo.
– Zbilja? – Karamarković se ponovo okrenu prema njoj (ona je još uvek stojala na 
sredini sobe, ne znajući šta da učini od sebe). – A je li bilo mnogo sveta?
– Dvadesetak...
– I muškaraca, naravno?
Radmila poćuta trenutak, ne što smišljaše šta da odgovori, već što se pitaše: ali zašto 
raspituje, zašto danas toliko raspituje? I ona ponovo oseti da će ona neželjena misao iz 
njene podsvesti izaći na videlo: Ja nisam kriva, ničega nema što bi mogla prebaciti 
sebi. – Međutim, glas Karamarkovićev beše sada na izgled mirniji i običniji, i ona 
odgovori na pitanje:
– Pa naravno.
– Ko je sve bio?
Ovog puta Radmila se sasvim zaustavi. Zbilja, ko je sve bio na tom izletu? Izmišlja, – 
pomisli u sebi Karamarković i jedna vrsta pakosne veselosti za časak zaigra u njemu. 
Radmila se beše uozbiljila. U isti mah, nešto uvređeno i gorko počelo se javljati na 
njenim crtama lica, na kutevima usana odjednom ukočenim, u pogledu koji beše 
izgubio svu svoju krotkost i sjaj. Kroz svest su joj prolazila svega dva imena, ime g-ce 
Jovanović i Srbino. Sve ostalo beše potisnuto onom slikom koja se ovog puta još 
jasnije predstavi pred njen duh: voda, nebo, poplavljeno selo, Beograd u noći, 
osvetljen sijalicama; i onda čežnja, ta luda čežnja koja je ponovo plavi, još strašnija 
nego pri povratku, potpunija nego pod slikom Hadžije.
– Mara... – progovori najzad.
– Pa naravno! Ona te je i pozvala na izlet. 
Sa teškom mukom, što se dalo videti i po izrazu lica, Radmila nabroja još nekoliko 
imena, ali jesu li svi ti što ih je pominjala u istinu i bili na izletu, ona nije znala.
– Nešići, brat i sestra... Grujićeva i njena rođaka, Jelena... Milovanović iz Spoljnih 
Poslova, – i onda (da se ovo događalo samo dan ranije, Radmila jamačno ne bi krila 
svoja nova poznanstva) sasvim nesvesno ona preskoči Srbino ime i ko bi znao kakvim 
putenima podsvesti seti se svoga rođaka malog Marjanovića. Zašto ta laž? Nekako 
protiv svoje volje: – Posle toga, bio je mali Saša.
Pri pomenu toga imena Karamarković se trže. Naglo bledilo pokri njegovo čelo i slepe 
oči. On se pridiže malo i onda, lupivši snažno šakom o sto, on uzviknu:
– To nije istina! To je laž! 
To nije bila istina i Radmila htede da prizna, odmah, tu na mestu, da se prevarila, da 
Saša nije zbilja bio na tom izletu. Ali, ta njega Marija nije pozvala samo što je bio 
pozvan Srba! Ta on više ne dolazi na žureve g-ce Jovanović samo zato što na njih 
dolazi Srba! Ta je misao zaustavi: mesto odgovora, ona spusti glavu. Saša je sve to 
mogao slutiti, pakosnik.
U toj poluosvetljenoj sobi, pregrejanoj i velikoj, zavlada posle Karamarkovićevog 
uzvika duboka tišina. On je sedeo izdignut gornjim delom tela, oslonjen jednom 
rukom o ivicu fotelje, gledajući zamućenim i skoro veselim pogledom Radmilinu 
zabunu. A što ju je duže gledao, tako krtu, vitku, uplašenu, očiju suhih i široko 
otvorenih ruku malo unapred, kao da se brani od udarca, Karamarković je sve više 
ulazio u bes, jer sem u rečima, on sada nalazaše u celom stavu Radmilinom dokaze 
svojoj sumnji. Čuvstva su se toliko gomilala, da on oseti da mora što pre izreći sve, 
odmah, tu, u tom času, jer mu kasnije neće dostati daha, snage, glasa.
– Jeste, znam. I tvoj mi je rođak sam rekao, danas oko tri časa, da je otišao sa tobom 
na izlet! – to je rekao potmulo, kroz osmeh, a zatim, učinivši poslednji napor, on se 
izdiže iz fotelje, i već skoro bez glasa dodade: – Lažljivice!
Ali Radmila više nije slušala reči. Ona ga je videla gde pokušava da se udalji od 
stola, ne pridržavajući se ničega, bez štapova, van sebe. I onda, u krajnjem strahu da 
ne posrne, ona polete prema njemu, što Karamarković razumede kao priznanje i, na 
kraju snage, pre nego što Radmila stiže do njega, on klonu celom težinom tela natrag u 
fotelju.
Šta je to u stvari svađa? Nesporazum doveden do krajnosti netrpeljivošću u kojoj se 
nalaze protivnici. Svađa ne leži često puta u samim činjenicama, ni u njihovoj 
suprotnosti, još manje u razlozima; ona je pre svega duh u kome se, pod naročitom 
svetlošću, otkrivaju najneočekivaniji, potpuno drugojačiji izgledi stvari. Potrebno je 
malo prisebnosti, malo nepristrasnosti, pa da se ona izbegne. Ali to je isto tako 
nemoguće kao što je nemoguće zadržati da se između dva oblaka, suprotno 
naelektrizovana, ne rodi munja. Zatim, čovek će pre pristati da se celo popodne svađa 
dokazujući nekom da ima pravo, nego dopustiti to priznanje pred samim sobom za 
sebe sama, makar se u savesti optuživao za licemerstvo. Najčešće pak, oba protivnika 
do kraja ostanu uverena u ispravnost svoga gledišta, i, ako su uz to još i žustri i 
tvrdoglavi, kada im u jednom času nedostanu razlozi, oni pribegnu rukama. I 
najstrašnije se stvari dogode baš u onom trenutku kada suparnik, nadvladan rečima ili 
snagom, izgleda pobeđen i razoružan: u tom strašnom času poniženja (na stranu da li 
brani lažnu ili pravu stvar, on je sa njom jedno, u pitanju je on, njegov moralni upliv, 
njegova ličnost) u tom strašnom času kada se čovek čini otkriven do poslednjih i 
najtamnijih pokreta duše, obelodanjen, ugrožen u svojim najosnovnijim pravima (a 
ipak sve je to samo zabluda, samo jedan izgled stvari usred mnogih drugih izgleda!) 
on je u stanju da digne ruku na sebe, na protivnika, na nekog trećeg, nedužnog, koji se 
tu našao, da izgovori kakvu reč, iz pakosti, iz želje da onom drugom nanese što veći 
bol, makar ta reč postala u istom času u rukama tog drugog najljuće oružje protiv 
njega samog. Čovek će ga dati da bude njime ubijen, ako misli da će to isto oružje biti 
smrtonosno i za njegovog protivnika. I to je tako tačno, tako čovečanski, da se sa 
mnogo verovatnoće može tvrditi da nema žene ili čoveka, koji bi u danom trenutku 
drugojačije postupio; ta crta je tako opšta čovečanstvu, kao recimo fizička ljubav, ili 
hod na dve noge. Jer evo, i Radmila, na kolenima, blaga, kraj fotelje svoga muža, na 
njegov odsečan pokret rukom kojom je gura, oseti odjednom potrebu krajnje odbrane. 
Zašto ju je dovodio u iskušenje? Ona, dakle, skoči, naglo zajapurena; i usplamtela 
pogleda. Zabuna zbog protivnosti između njenih snova i toga dočeka, beše iščezla u 
istom času kada i snovi. Gorčina koja joj ostade u duši dade joj oporost i snagu. Ona 
je gledala pravo ispred sebe, bez straha, sa srcem naglo smirenim.
– A ako zbilja nisam bila na izletu? 
Ona je ne trepćući gledala toga čoveka, smoždenog u fotelji, lica obraslog u bradu i 
osvetljenog odozdo, otsjajem sa bele hartije; i ni jedan pokret toga voljenog lika ne 
izbeže joj iz vida. Jadni Miša, – pomisli, – kako je mršav, kako je ostario! Međutim, 
udarac beše dobro pao. Od svega, Karamarković je najmanje očekivao ovo pitanje. 
Videvši je nekoliko trenutaka pre toga na kolenima kraj sebe, on nije tražio ništa više 
no da joj može oprostiti; da joj može kazati: dobro, ovog puta... i tako dalje. (A mislio 
je: taj me je mali možda slagao, Radmila ga ne trpi; u stvari, to je tako, jer šta je imao 
danas da dolazi u posetu? Da kaže da Jovanovićevi prave užinu u njihovom 
vinogradu? A i ona se možda prebacila spomenuvši da je taj mali kreten bio sa njima, 
jer ja sam je u stvari zbunio svojim dočekom.) I njegov pokret rukom, kojim je 
odbijao Radmilu i koji je njoj bio poslednja kap u prepunu čašu, bio je pre jedan mali 
nesvesni pokret, zaostatak uzbuđenja, nego voljni pokret jednog svesnog 
Karamarkovića, koji odbija molbu svoje žene na kolenima. Ta on je sa nestrpljenjem 
čekao da ona samo još jedan put pokuša da ga uhvati za ruku, pa da je odmah i bez 
razmišljanja zagrli! Umesto toga, Radmila je sada stajala pred njim i pitala jasno:
– ... ako zbilja nisam išla?
– Ti si morala ići! – uzviknu u odgovor Karamarković, kod koga ponovo sve beše 
dobilo prvobitni izgled.
– Ali ako nisam, ako nisam? U času, svađa uze onaj najstrašniji oblik. To više nisu 
bili muž i žena, već dva smrtna neprijatelja, ponesena jedno prema drugom, ne pazeći 
na reči, ne obzirući se na zlo koje jedno drugom nanose, iskaljujući on dane slutnja i 
mrzosti, ona dane sputanosti, sve pod tim prigušenim rečima, oko tog neznatnog 
razloga. Ponesena svojom nenadnom hrabrošću, zatim postaknuta novim uvredama o 
kaćiperstvu, vetrenjaštvu, o lakoći karaktera (Zar nisi pobegla iz očinske kuće? – 
vikao je Karamarković. – Eto ti tvoga vaspitanja! Eto ti tvoje ozbiljnosti! Kada se nisi 
bojala oca i cele porodice i kada si sve njih umela zavaravati, i zaslepiti, što ne bi 
mene, bolesnog, koji te pušta da ideš gde hoćeš, i to bez nadzora!) – Radmila se ne 
uzdrža i odgovori:
– Bez nadzora! A šofer koga ispituješ?
– To nije istina!
– A bakšiš što mu daješ?
– To je bilo jednom.
– To se ponavlja već nekoliko meseci.
– Pa i da se raspitujem. Sa takvom ženom kao što si ti...
– Ne bio me uzimati.
– I nisam trebao! – I onda, skrnaveći najdražu uspomenu, i svoju i Radmilinu: – 
Devojka, devojka koja dolazi u stan... u osamnaestoj godini! Ah, gde mi je bio razum! 
– Zatim, sve više i više zaboravljajući da je on bio taj koji ju je odveo, sve više 
zaboravljajući na čitav niz dokaza beskrajne ljubavi i odanosti Radmiline od njegovog 
povratka iz rata: – To je krv koja govori iz tebe! Tako je! Ti nisi kriva. Kriv sam ja jer 
sam znao iz kakve te porodice primam.
– Moju porodicu ostavi na miru! – vrisnu Radmila. – Ako je moja mati bila samo 
mala radnica, ako je moj otac bio neobuzdan, oni su bar pošteni, i njihova je prošlost 
čista. A tvoja? A tvoje porodice? Imate li uopšte prošlosti koja se sme znati?
Radmila htede još da govori, ali u tom času vide kako Karamarković, premoren 
naporom, preblede i kako se zatim sroza.
– Mišo! – vrisnu ona. – Mišo! 
Pritrčavši, ona obgrli nepomičnog Karamarkovića, ona ga poče tresti, ljubiti po licu, 
rukama... Ali kada sve to ne pomože, ona jurnu vratima, vičući u pomoć. Za čas se 
skupi cela kuća. Oni položiše Karamarkovića na divan dok je Radmila kao bezumna 
telefonisala po doktora i slala automobil. Posle kratke nesvestice Karamarković dođe 
sebi, ali u tom trenutku poče njegov obični nervni napad sa zagušivanjem. Tek posle 
injekcije morfijuma koju mu lekar dade, on se smiri i povrati. Kada ostadoše sami, on 
položen na leđa u širok i mek krevet u njihovoj spavaćoj sobi, ona kraj njega, brižna i u 
drhtavici, Karamarković polako otvori oči. On pažljivo posmatraše trenutak Radmilin 
lik, preobražen, uplakanih i vlažnih očiju, kao da želi da dokuči nešto što ona u tom 
času ne bi mogla sakriti. Videvši da je posmatra, Radmila se naže još više i nežno, 
bojažljivo:
– Je li ti bolje?
On ne odgovori već sklopi oči i napravi se kao da hoće da spava. Bojeći se da ga ne 
uznemiri ako bi se popela u krevet, Radmila se tiho i pažljivo spusti na stolicu. I 
sklopivši ruke na krilu poče da osluškuje njegovo mučno i neravnomerno disanje.

X
Karamarković beše jedna čudna mešavina staloženog i u izvesnim časovima 
nervoznog čoveka; on beše poneki put čas tvrdoglavo karakteran, čas bolesno 
neodlučne volje; on imađaše dobro srce i u isti mah nešto zlo u svojoj prirodi: potrebu 
da kinji, da zavodi na stranputicu, da "proba" na sebi i na ličnostima oko sebe izvesne 
teorije; on imađaše neku naročitu, skoro fizičku potrebu za zlim, za korupcijom duše, 
za prefinjenim baratanjem po najskrovitijim i najsvetijim kutevima moralnog života. 
Sve te zle osobine, koje sada behu uzele oblik ogromnih senki, bačenih na njegovu 
ličnost (tako da se ispod njih jedva naziralo štogod od bivšeg Karamarkovića) behu 
pre nego što ode u rat, samo jedna draž više kod mladog i lepog čoveka, duhovitog i 
duševnog. To malo nastranosti tada beše samo ono potrebno slikarsko crno što je još 
jače isticalo svetle partije njegove ličnosti. On prožive doba studija kao što to priliči 
bogatom i slobodnom mladiću, što će reći obično i skoro banalno. Jedva ako bi 
čovek u to doba njegovog života mogao podvući izvesnu preteranost u mišljenjima i 
suviše strasno primanje svega onoga što se zvalo "kultura i civilizacija". On beše vrlo 
mlad, i ta preteranost imade ogromnog uticaja na njegov život, kada se posle sedam 
godina vrati u svoju staru sredinu i njene navike i običaje. To se ispolji u ratu: on ga 
prođe moralno nepotresen; gledao je oko sebe sa nekom mirnom radošću na sve 
pokore, kao da je hteo reći: "ja sam znao da je to tako". Ali ta njegova mirnoća (koja 
nije ipak isključivala sažaljenje) u jednom osrednjem telu, sa likom gospodski belim, 
učini da ga se njegovi prijatelji i njegovi vojnici počeše pribojavati. Ujedno poče 
kružiti legenda o jednom satanski hrabrom i do kamena neosetljivom Karamarkoviću. 
U koliko je u ovom poslednjem zaključku bilo istine? Ja mislim da se svet, što se tiče 
neosetljivosti, varao: njemu prosto urođene osobine dadoše ravnotežu duha, a njegovo 
"evropsko i filosofsko" obrazovanje potrebnu mirnoću. Više je nego sigurno da ga 
pokori ne potresoše u tolikoj meri kao ostale, ne s toga što bi on bio neki izrod i 
čudovište od neosećajnosti, već što u svojoj moralnoj konstrukciji (uz svoje 
skeptičko uverenje dobijeno od nekih zapadnjačkih pisaca) nosaše u malome saznanje 
o zlu. Dok je kod jednih, u svoj raspuštenosti rata, pobeđivao zločinac (jer da ima 
čistih zločinačkih priroda čak i među onim ljudima koji u svome životu ne zaklaše ni 
jedno pile, a koji nemaju ni toliku količinu čovečnosti da je mogu nasuprot staviti 
onom rđavom u sebi, to ne treba dokazivati; dovoljna je prilika kao što je rat, pa da se 
ispolji čitava priroda, do tog trenutka nesvesna sama svojih prohteva i sklonosti), dok 
je kod drugih, priroda nežnih i anđeoskih (koje takođe postoje čak i među 
najprimitivnijim pukom i koje samo prilike nagone da vrše jedan posao kojeg se 
groze) prevlađivalo gnušanje i očajanje koje je išlo do potpunog nervnog ili moralnog 
rastrojstva da neki podigoše i ruku na sebe, dotle je kod Karamarkovića jedno 
dopunjavalo drugo održavajući na taj način duhovnu ravnotežu i spokojstvo.
Ali ta ravnoteža, koja od Karamarkovića činjaše najidealniji tip ratnika bi najednom 
poremećena. I to za uvek. Jednoga dana izvukoše ga njegovi vojnici ispod ruševina 
jednog mostobrana, svog zgnječenog, bez svesti. Ono što nije moglo biti poremećeno 
za dve godine rata, krvi i besposličenja po logorima, bi poremećeno posle nekoliko 
minuta boravka pod zemljom i ruševinama; ono što tuđi bolovi ne mogoše taknuti, bi 
do srži dirnuto sopstvenom nedaćom.
Kada Karamarković izađe iz bolnice, mesto u uniformi rezervnog kapetana, u svome 
običnom građanskom odelu, pognut iznad novih štaka, vukući po ulici svoje oduzete 
noge, njegovi ratni prijatelji biše neprijatno dirnuti zajedljivim izgledom njegovog 
lica, sada obraslog u malu grguravu bradu: osam meseci bolnice, jedna operacija koja 
mu je oduzimala pravo na ime čoveka, zatim saznanje o toj fizičkoj propasti behu 
izmenili iz osnova njegov karakter. Promenili... Izraz nije dobar i samo za površne 
posmatrače tačan. U stvari, nesreća beše izvukla iz mraka neke osobine, druge 
potisnula u stranu, jednom rečju pokvarila ravnotežu zlog i dobrog, svetlog i tamnog u 
njemu; neke naklonosti behu uveličane do neprirodnog kao na primer egoizam, 
pakost, zavist; druge skoro iščezoše: pred poznanicima se ukaza nov čovek. Posle 
takvih udara, koji iz osnova menjaju način života, neki ljudi bivaju oterani u drugu 
krajnost: misticizam ili rezignaciju. Kod Karamarkovića pretegnu ono pakosno i 
demonsko iz njegove prirode. On postade žučljiv, mračan i zloban. Sa velikom 
revnošću gledaše da namuči ovog ili onog, da ga zbuni, smete, navede na neku 
nedostojnost, što bi mu vrlo često polazilo za rukom i tada bi padao u pravi nastup 
razdraganosti i zadovoljstva. Nije bilo retko da, u tim časovima lične pobede, učini 
kakvo dobro delo, kakav poklon, kakvu pozajmicu kakvu zbilja veliku uslugu.
Ali ta promena koja se izvrši na Karamarkoviću (promena na prvom mestu fizička pa 
onda duševna) najteže pade njegovoj ženi. On se beše oženio između dva rata, 
Balkanskog i Svetskog, u jednom od onih kratkih zatišja u kojima se, posle odricanja, 
život učini tako lep. Oženio se zanosno, odvevši iz roditeljske kuće, bez odobrenja, 
devojku opijenu srećom, životom, njegovom rečitošću. Kada bi primoran da je ostavi, 
posle tri ili četiri meseca, oni oboje bejahu još uvek u snu. On je ostavi, u rukama 
rođaka, skoro onesveslu od plača i preneraženja, a on sam izmuči konja vratolomnim 
trkom, dok ne stiže na svoje mesto opredeljenja. Njoj beše tada samo devetnaest 
godina; i jedva da izlažaše iz šiparičke mršavosti.
Za vreme Karamarkovićevog odsustva, Radmila dobi sina. Sa mužem se vide samo 
jednom, kada on dođe sa obližnjih položaja, garav, zarastao u bradu, kaljav, mirišući na 
gorenu slamu, da ih vidi na prolazu za jedno mesto u unutrašnjosti, gde Radmila 
bežaše sa svojom majkom. Sastanak bi kratak, bez mnogo milošte, pod praskavom 
svetlošću karbitskih lampi, u huci i larmi prokislih izbeglica, zgužvanih između svojih 
spasenih stvari i razbacanih po golom i podvodnom polju iza stanice. Karamarković 
jedva da poljubi svoju malu ženu, toliko beše zauzet sinom. Ipak Radmili bi to veče 
puno sreće. Stisnuta uz Karamarkovića, osećajući njegovo mužanstvo pod krutim i od 
kiše teškim šinjelom, ona beše gorda. Taj ratnik, tako ozbiljan i pun snage, bio je njen 
muž, otac tog malog ružičastog lišca u belim pelenama. I što je više gledala, 
očiglednost je bila potpunija:
– Ah, Mišo, pa on liči sasvim na tebe! Kako je taj uzvik bio naivan i sladak! I oni se 
blaženi nadnesoše nad to malo telo, osmehnuti, srećni, pod niskim i maglovitim 
nebom, osvetljeni jarko plamenom jedne vatre, oko koje se grejahu izbeglice. Cela ta 
slika bila je praćena potmulom i udaljenom kanonadom...
Kasnije ništa. Jedva nekoliko karata, u toku duge i beskonačne okupacije, stiže 
Radmili preko Ženeve i Crvenog Krsta. Ona se vrati u Beograd. Mališan joj se 
poboljevao. Ona se sva savi nad njim i svojim snovima, koji su je mučili tim više, što 
je stvarnost bila grublja. Pred njom rođaci počeše izbegavati da govore o 
Karamarkoviću uvereni da je mrtav. Tajom, čitahu izveštaje koji objavljivahu nestale, 
iščezle, poginule...

*	*	*

Toga dana, Radmila seđaše kraj prozora u skromnoj crnoj haljini, sa rukama na krilu, 
ne radeći ništa. Živost ulice kojom je prolazio svet, okićen zastavicama i cvećem, 
sunce koje je padalo na još vlažnu jesenju prirodu (kuća beše preko puta Malog 
Kalimegdana, te se video jedan deo polusrušenih gradskih zidina i malo parčence 
Dunava) vojna muzika koja se čula iz daljine, sav taj razuzdani i srećni nered 
oslobođene zemlje, ostavljao ju je ukočenom i hladnom. Prve nedelje radosti prođoše 
kraj nje pojačavajući samo još više njenu tugu i njenu neizvesnost. Međutim, pored 
svih tragičnih događaja koji prohujaše, njena mladost ne podleže: ona se beše 
preobrazila u visoku i vitku mladu ženu. Njeni šiparačko-mršavi udovi behu dobili 
oblinu, kao i njen zatiljak; jedino što ono malo krtosti i bezbrižnog devojačkog izgleda 
(što daje i najružnijima jednu čudnu ljupkost i poeziju) beše iščezlo sa njenog lica: 
nešto kruto i ukočeno ostajalo je u nesrazmerno krupnim sivim očima i tankim 
usnama, koje su bile i suviše uvučene, i suviše nepokretne u svojim uglovima; 
jagodice behu zasečene, a donji deo lica mršav.
Toga jutra, Radmila očekivaše nešto. U nekoliko mahova ona ču da neko kuca iako 
niko ne kucaše u nekoliko mahova ona prepoznade u nepoznatim prolaznicima što 
prelažahu ulicu lik Karamarkovićev iako to nije bio on. Ta vrsta očekivanja daje skoro 
groznicu. Radmila, na kraju, umorna, napusti sasvim ideju da se toga dana odmakne 
od prozora. Ona je bila izvesna da joj je muž tu, na domaku, da će ga uskoro videti, 
čuti, dotaći. Ta izvesnost joj je davala tih, skoro blažen i pažljiv izraz.
Desi se međutim da bi primorana da pređe u drugu sobu (kuća je u to doba bila očajno 
pusta, više soba imađahu prozore zakucane daskama, mnoge stolice bez naslona, 
mnogi ormani bez vrata) odakle ju je zvala mati. Ali tek što uđe, ona baci na pod ono 
što držaše u rukama i jurnu prema predsoblju. Jedno neodoljivo osećanje da je on tu 
gonilo ju je da trči. Ona dakle otvori žurno vrata od sobe, ali odjednom, kao da se 
vazduh zgusnu pred njom, ona bi zadržana, skoro odgurnuta u natrag: vrata od ulaza 
behu takođe otvorena i jedan pogrbljen čovek, mučno oslonjen o dve štake, prelazaše 
prag. Na glavi je imao siv šešir, koji mu je, kako držaše glavu pognutu, zakrivao 
gornju polovinu lica; ramena, koja u tom trenutku nošahu na sebi težinu celog tela, 
behu jako uzdignuta u vis; sunce, koje sijaše iza čoveka, bacalo je njegovu izlomljenu 
senku sve do Radmilinih nogu. U času kada Radmila otvori vrata, čovek pređe prag. 
On stade, podiže glavu... I najednom, videći Radmilu u crnini, on viknu promuklo:
– Gde je Mita?
Po izrazu njenog lica moglo se videti da ona ne ču ništa. Držeći se za dovratak, ona 
prelazaše polako pogledom čoveka koji još uvek stajaše na ulazu, preokupljena, kao 
da hoće da uhvati odjednom i da utuvi sve pojedinosti njegovog obličja i njegovog 
izraza. Ona polako spuštaše pogled.
– Gde je Mita!? – već sasvim nerazumljivo viknu čovek, ali taj uzvik bi zagušen 
jednim očajnim ženskim krikom.
Poletevši najzad prema svome mužu, Radmila se stropošta na pod, obgrli njegova 
kolena i poče ih žarko ljubiti, sasvim izvan sebe; zatim njen zagrljaj poče da slabi i 
ona se polako sroza na pod, bez svesti.
Za sve to vreme Karamarković ne učini ni jedan pokret. On vide kako se i poslednja 
nada ugasi ispred njegovih očiju, i umesto svega drugog, on imade samo jedan mali 
gorak osmeh; jedan osmeh koji je bio očajniji nego svi krici, sve suze, sva očajanja.

XI
Moglo se očekivati da će povratak kući i ženi, dakle onoj sredini iz koje beše zadugo 
istrgnut, uticati blagotvorno na Karamarkovića. Jer se desi, da sve ono naročito što rat 
izvuče iz čoveka, bude potisnuto natrag u pomrčinu od časa kada se ovaj nađe ponovo 
u svome tihom kraju, od časa kada ponovo nastavi da živi u svojoj staroj okolini, sa 
starim navikama. Koliko je njih, koji su bili najstrašniji heroji, a koji sada ponovo i sa 
ljubavlju rade svoj jagnjeći posao profesora, činovnika, stolara ili cigljara! Međutim, 
povratak kući, zatim užurbana i preplašena nega Radmilina samo još više razdražiše 
Karamarkovića. U nekoliko mahova on pokuša da stvar "izvede na čistinu", ali bi 
uvek bio prekidan ulagivanjem Radmilinim. Ona je imala stotinu načina da ga navede 
na dobro raspoloženje, pa čak i na osmeh, da ga zavara materinskim milovanjem kada 
bi se on (a i tih je časova bilo u početku) setio svoje nesreće i pokrivši lice rukama 
ostajao po čitave minute nepokretan. Ne što bi plakao... On nije nikad zaplakao, 
naročito ne pred ženom. On se prosto, po originalnom izrazu svoje matere, "jeo". Da 
stekne potrebnu jačinu, Radmila beše izmislila jednu nadu: da će oduzetost polako 
prolaziti i da Karamarkoviću jednoga dana (ona nije određivala vreme: danas – sutra, 
za godinu – dve, jednog izvesnog dana!) štake neće biti više potrebne. A tada bi se 
produžio i život onde gde beše prekinut. I još dalje guraše Radmila taj san, u jednu 
maglovitu budućnost, jednu budućnost kada će ona ponovo moći imati jednog 
mališana (ime bi mu dala Živorad, da bi živeo). Sve je to bilo do najsitnijih detalja 
zamišljeno, iako Radmila nikome ne reče ni reči o svemu tome, iako ni ona sama ne 
odredi ni za sebe samu ceo taj budući raj, prvo života u dvoje, zatim sa bebom između 
njih. Jedva ako je sve to postojalo u njenoj podsvesti u obliku vrlo prozračnih slika, 
nešto nalik na ostatak jednog sna, koji još lebdi pred našim duhom iako smo već 
probuđeni i gledamo pred sobom otvoren prozor i sunce koje ulazi kroza nj. Ipak, taj 
san u njoj uzimaše sve više i više mesta i jednog dana, u razgovoru, njoj se čak otkide 
početak jedne rečenice:
– Kada jednoga dana budeš ozdravio...
Kod njega ta nesmotrenost izazva samo lako mrštenje obrva i mesto odgovora reče:
– Dodaj mi tu kutiju šibica.
Ona, dok još izgovaraše ono: kad budeš jednom ozdravio – oseti u istom času, još 
pre nego što on stiže i da odgovori, nešto lažno u zvuku svoga glasa. Ali ipak, sva se 
tragedija ne otvori toga puta pred njenim očima. Samo kao neka vrsta napomene; kao 
kada šetamo po parku, u nedeljnom odelu i srećni, a jedan talas vetra donese do naših 
ušiju ritam pogrebnog marša, koji svira vojna muzika, prateći kakvog mladog oficira 
do njegove večne kuće: tada nam se učini da cveće, vazduh i sunce za trenutak 
promene boju.
Pričati o toj njihovoj prvoj godini zajedničkog života, po povratku 
Karamarkovićevom, značilo bi stalno se nalaziti u magli, polurečima, u nedovršenim 
mislima. Ja mislim da su i oni oboje osećali tu zamagljenost njihovog unutarnjeg 
života. Bili su kao dva putnika koji se okreću čas na jednu stranu i naginju da idu, ne 
bi li se oslobodili magle, i odjednom umesto čistine nailaze na provaliju; čas bi, 
umorni, sedeli i privodili čitave časove nepokretni, u toj sivoj svetlosti, u toj 
zagušljivoj atmosferi koja beše poklopila njihovu kuću. Ta neizvesnost, taj život bez 
ijednog vidljivog rešenja, ta okolina bez horizonta, više je pritiskivala Radmilu nego 
Karamarkovića, jer ovaj, ma koliko da je izgledao smućen, u stvari znađaše vrlo dobro 
u kakvom se položaju nalaze; i šta ih u budućnosti čeka. Ali za ono poslednje reći na 
primer Radmili da se sada nalaze ne na kopnu, već na malom parčetu zemlje koje je 
sa svih strana opkoljeno vodom, i da su osuđeni da ceo vek provedu na njemu; reći da 
se iza magle ne mogu videti na horizontu nikakvi putevi, jer ih nema, on nemađaše 
hrabrosti. Jedino što se trudio, i to sa izvesnim pritajenim zadovoljstvom, da odagna 
maglu, čime bi Radmila došla u mogućnost da sama proceni gde se nalazi i šta treba 
da radi. Ali pripremajući to, Karamarković ne računaše sa svojim osećanjima, sa 
svojom ljubomorom koja još spavaše na dnu, sa svojom ljubavlju koja je gorela jače 
nego ikada u njegovom razorenom telu.
On poče time što kupi duboku fotelju od crne kože, u kojoj je mogao da radi i po 
potrebi i da zadrema. Zatim još puno drugih stvari i stvarčica, čije je samo prisustvo 
moralo svaki čas da opominje Radmilu, da se to sprema za jedan dug i tegoban put.
– Ali zašto, zašto sve to kupuješ tako skupoceno, – upita ona jednoga dana, – kada ti 
uskoro...
Jedan brz i potsmešljiv pogled Karamarkovićev preseče joj reč. On pomilova 
Radmilu po kosi i, kako se ova beše spustila i sela do njegovih nogu, on se naže i 
poljubi je u čelo. Sem onog lažnog u glasu, Radmila ovog puta oseti i strah. Pa zar i 
ja, – upita se ona cepteći celim telom, – ne verujem više u njegovo ozdravljenje?
Ja mislim da od tog trenutka Radmila poče gledati bolje oko sebe i zapažati više nego 
što u početku htede da vidi i zapazi.
Radmila pripadaše onom redu žena koje ne znaju da svoju probuđenu ženskost iznose 
na videlo, smatrajući da bi time povredile ono što je najnežnije u njima. Međutim, 
jedna vrsta pritajene strasnosti i vatre gori u njima besprekidno i treba samo umeti 
prići tim tihim i čeznutljivim ženama pa naći u njima najhrabrije, najluđe i najnežnije 
ljubaznice. Kao i Radmila, ta vrsta žena nije lepa. Ona odbija u početku baš onim 
čime bi trebalo da nas privlači: skromnošću, – jer smo naviknuti na žene što 
izazivaju, pa nam tuđa skromnost onda liči na pritvorstvo. Ako se doda, da Radmila i 
po prirodi svojoj beše sklona sanjalaštvu, a da njena tek probuđena svest za uživanjem 
bi zadovoljavana tek četiri meseca, onda se otprilike ima prava slika Radmile koja, 
sedeći na podu kraj fotelje svoga muža, počinje da shvata da je "sve svršeno" i da se 
ono njeno najintimnije neće nikad više ovaplotiti.
Ali od tog trenutka, vodstvo njihovog života preuze sasvim u svoje ruke 
Karamarković.

XII
Da li je to bio prećutan sporazum, ili strah (a ja mislim da je bar do te prve svađe kod 
Karamarkovića prevlađivao strah i pored one njegove želje da "rasvetli stvar") tek oni 
počeše da izbegavaju sve što je moglo makar i neposredno da potseti na prilike u 
kojima se nalaze. Naročito je Radmila bila pažljiva. Tim pre što, po 
Karamarkovićevoj želji, poče izlaziti u društvo. Sporo, ali sa izvesnom neumitnom 
sigurnošću njihovi životi počeše da idu različitim putevima. U početku nesigurno sa 
obe strane, sa zastajkivanjima, sa grižom savesti. Ali u koliko je Karamarković dublje 
upadao u poslove i preduzeća, u koliko je Radmila postajala revnosnija u obavljanju 
svojih mondenskih dužnosti, u toliko je odvajanje išlo lakše, tako, da se onog puta, 
spremajući se za izlet, Radmila začudi uhvativši sebe da sa velikom pažnjom i marom 
udešava svoju toaletu.
Sve se bojim da se ovo što sam dosada govorio ne shvati kao nešto konačno; kao 
nešto što je tako i nikako drukčije; kao stvar koja je uzela završan oblik i skamenila 
se. Naročito u pogledu Karamarkovićevog duševnog života. A samo je tako shvatanje 
nemoguće. Sva ostala su i mogućnija i pravilnija. Jer se Karamarković menjaše sa 
danima i mesecima i to tako stalno da bi se moglo reći, kada se čovek ne bi bojao 
paradoksa pri ovom beleženju osetljivih duševnih pokreta: da jedino stalno u 
Karamarkoviću beše ta njegova nestalnost, ta neodređenost, promenljivost njegovog 
unutrašnjeg života. Zamislite ptičicu koja je na neki način uletela u zatvorenu sobu i 
sada, lupajući se o prozorska okna, pokušava da se dočepa svetlosti i vazduha koje 
vidi ispred sebe: kao što ptica svojim mozgom ne poima šta je to staklo i da se kroz 
njega ne može proći već se do krvi lupa o njegovu uglačanu površinu, tako se isto i 
Karamarković ustremljavao bez prestanka na nerešljivost svoga i Radmilinog 
problema; i u koliko je jače glavom osećao nepopustljivost njegovu, nemogućnost da 
se dočepa svetlosti i sunca, u toliko se jače i bešnje zaletao.
(Ja osećam da stavljam na iskušenje čitaočevo strpljenje, ali, ceo događaj o kome je 
reč, proizilazi baš iz toga naročitog Karamarkovićevog duševnog stanja, i preći 
površno preko njega znači kasnije ne razumeti ni jedan njegov čin, ni jedno njegovo 
delo. Međutim, ja verujem, da će za malo dosade u početku, čitalac dobiti naknadu 
kasnije. Sve u životu ima svoju postupnost pa i ovo kazivanje.)
Umoran od traženja izlaza (baš kao i ona ptica koja bi spomenuta) Karamarković se 
smirivaše na časak. Pa šta, – mislio je u tim trenucima, – bilo je toliko platonskih 
ljubavi u svetu! A ako Radmila, što ne bi bilo čudo za njene godine... Tu 
Karamarković prekidaše misao. I onda, dignuvši pogled sa crteža koji je skicirao, 
naglo, u nastupu jednog velikodušnog požrtvovanja: bila bi u pravu... a ja, ja bih bio 
najgori sebičnjak, najpodlija duša, kada bih joj branio da ima svoj život. Ono što sam 
joj ja dao (i ono što bih joj sad mogao dati!) i suviše je malo da bih u naknadu mogao 
tražiti ceo njen život, od sada, pa za uvek! Naravno, sve je to još uvek bio račun bez 
krčmara, jer sve je on to razmišljao i zaključivao, nemajući nikako pojma šta 
Radmila u stvari misli o svemu tome. Sem toga (a ja mislim da to skoro nije potrebno 
ni napominjati) Karamarkovićevo pregaranje trajaše samo toliko dok je o tome 
razmišljao daleko od Radmile i da to pregaranje iščezavaše u istom onom času kada 
bi video njenu ruku ili čuo njen glas. Čak i kada je poneki put odlazio i toliko daleko 
da misli, gledajući Radmilu gde sva meka i zaobljena, osvetljena po zatiljku stonom 
lampom, veze kraj njega: ja ću te pustiti ptičice, ja ću ti sam, lično, otvoriti kavez, – 
to je bilo samo zato što je duboko u sebi verovao da ga Radmila voli i da prema tome 
neće primiti njegovu velikodušnost. Verovao je, iako to u sebi nije priznavao da bi ga 
taj postupak čak i uzdigao u Radmilinoj ljubavi i možda baš zbog toga premirao 
rešavajući se da odjednom rekne: Radmila, ti si slobodna. Ali ono, što takođe nije 
priznavao pred sobom, a što ga je kočilo i od samoga pogleda na Radmilinu mladost i 
bacalo u najogorčeniji bes, beše sumnja da ga Radmila već više ne voli i da onda, sve 
to što je spremao, na šta je mislio, ne samo da je moglo biti besciljno, nego čak i 
ponižavajuće.
Više nego svi ovi razlozi uz Radmilu ga je vezivala jedna čisto fizička simpatija. 
Misao, da bi još neko, sem njega, jednoga dana mogao prelaziti rukom, dok ona 
spava, preko njezinih otkrivenih ramena, bila mu je toliko nepodnošljiva, toliko bolna, 
toliko mučiteljska, da bi osetio, ako bi se setio te mogućnosti, najpotpuniji telesni bol, 
praćen uzbunom čitavog njegovog bića.
Naročito bi mu padala teško jutarnja buđenja. Dizao bi se u svome krevetu i 
osluškivao. (Još su uvek spavali u istoj sobi, krevet do kreveta). Kroz spuštene zavese 
je prolazila jedna pritajena rujava svetlost i svima stvarima davala izvesnu nerealnost i 
mekotu. Skoro uvek se dešavalo da se Karamarković budio pre Radmile i tada, 
videvši u toploti i neredu jutarnjeg kreveta njenu raskuštranu glavu i jednu golu 
mišicu iznad pokrivača, on bi se, trepereći od neke neodređene slutnje (kao da će 
primetiti da ona više ne diše) naginjao pažljivo nad njena poluotvorena usta i 
osluškivao dugo i pažljivo njeno odmereno i lagano disanje. Tada bi ga počela 
ispunjavati strava od pomisli, da već sutra može nemati toga blagog zadovoljstva, tog 
malog toplog deteta na domaku ruke, te sreće koja dolazi samo od osećanja da ima 
nešto lepo, njegovo, živo pored sebe, da već sutra taj krevet, ugnut pod teretom jednog 
mladog tela, taj isti krevet može biti prazan, napušten, beo u svom hladnom 
posteljnom rublju... Karamarković bi, sve više gonjen strahom, podizao jedan pramen 
kose sa Radmilinog čela i približavao se sasvim blizu tog malog lica; i dugo ga 
motrio. I sa svakim časom što je provodio tako iznad nje on bi sve jasnije osećao 
kako se taj život ipak sve više odvaja od njegovog, kako se sve više i više to telo 
udaljava ispod njegovog domašaja; sve je više misterije osećao da lebdi oko zaspale 
Radmile u koliko ju je duže gledao. Ali čime zadržati to odvajanje, to udaljavanje? 
Čime i kako zadržati taj život čiji konac počinje da se izvlači iz njegovih ruku?
Dešavalo se da se Radmila, osetivši u snu da je neko nepomično gleda, polako 
budila. Prvo bi otvorila jedva primetno trepavice i onda, Karamarković je mogao 
pratiti čitav proces buđenja, skoro isti kao i na jutarnjem obzorju, koji se obično 
završavao njenim osmehom kada bi iznad sebe upoznala lice svoga muža. Ali se 
mnogo češće dešavalo da Karamarković, rastrzan svojim sumnjama, ne izdrži da se 
Radmila sama probudi, već bi, sasvim izvan sebe, naglo počeo da je vuče za ruku, ili 
da je zove po imenu ili, što se ređe dešavalo, da je obasipa poljupcima, radi čega bi 
ona skakala naglo probuđena, i zadugo ostajala bunovna, uplašena i smetena, dok bi se 
on, videvši da se ona ispravlja u krevetu, povlačio na svoje mesto i onda kradom, kao 
krivac, posmatrao njene sanjive pokrete.

XIII
U koliko vreme više odmicaše u toliko Karamarković manje računaše sa time da i 
Radmila takođe postoji; sve manje ga je zanimalo šta i kako Radmila misli i oseća; 
celo pitanje on prenese polako na sebe: postepeno od "šta ćemo raditi" on beše 
dospeo do "šta ću raditi". Ja mislim da te promene ni on sam ne beše svestan u tom 
času, i da do toga otkrića dođe mnogo kasnije, u jedno doba kada sve već beše 
dostiglo vrhunac. U stvari, sve do te prve svađe, on shvataše ceo svoj (pa i njezin) 
položaj nekako platonski, ako se tako može nazvati njegovo kidanje i traženje izlaza. 
Čak i one male predostrožnosti i mala lukavstva, kojima se trudio da "osvetli" 
Radmilin duh, nije bilo ništa drugo do nemoćno lomljenje između dve odluke. 
Međutim, on nije imao da bira; mogao je samo da čeka rešenje koje bi palo sa neba, 
nešto što bi bilo izvan domašaja njegovih ljudskih mogućnosti, kao što i nesreća, koja 
ga beše zadesila, ne dolažaše od njegovog hoću ili neću.
On otvori oči. Kraj postelje je još uvek sedela Radmila, ali njena glava beše 
naklonjena na rub kreveta.
Ona spava, ona može, posle svega što se dogodilo, da spava! – pomisli Karamarković 
i odmah razdraženo viknu:
– Radmila, Radmila!
Ona skoči i dugo, onako sanjiva, ne mogaše da se nađe.
I ta me je žena, – pomisli dalje Karamarković, – nekada volela, a danas ne može da 
izdrži pola časa kraj moje postelje!
On je zaboravljao da to nije bilo "pola časa", jer je časovnik pokazivao četiri izjutra. 
On je zaboravljao najzad, da ta bdenja traju već nekoliko godina.
– Treba li ti štogod? – upita Radmila koju beše počela tresti drhtavica.
– Ništa... mogla bi samo da legneš kada ti se toliko spava. – I onda za sebe, on 
dodade: ona je zdrava, njoj se spava, ona ne oseća ništa. I to posle svega što se 
dogodilo!
Ali Radmila više ne zaspa. Ona se pokorno pope na svoj krevet, onako obučena, i 
tako ostade, oslonjena na jednu ruku, sve dok Karamarković ponovo ne zaspa teškim i 
nemirnim snom.

XIV
U doba kada je trebalo da se sedne za večeru, Srba izađe u varoš, u nadi da će bilo u 
kafani, bilo na ulici, među prijateljima, smiriti malo svoju neodlučnost. Jer treba reći 
da se cela uzbuna, celo rastrzanje, svelo na jedno jedino i stvarno pitanje: treba li ići u 
pozorište ili ne? treba li je sresti još jednom ili ne? Više nije pitao sebe ni o ovome ni 
o onome, ni o tome "šta mu se dešava", ni o tome "šta hoće", ni zašto je "sve 
svršeno". Jedno jedino, i to kratko i jasno: treba li ići?
U "Moskvi" zateče svoje obično društvo, Cokića, Vujovića, malog Pešića. Ali ga 
muzika, slušana kroz kafansku graju, zatim neumesne primedbe prijatelja, njihove 
šale, sve jedan te isti krug razgovora, još više razdraži i on izađe na ulicu, mračniji 
nego pre toga. Neodlučnost mu najzad dosadi. On reče u sebi: ako između prvih deset 
prolaznika bude bilo više žena nego ljudi, idem. On izbroja, u taj već odmakli čas, 
između "Moskve" i "Balkana" sedam ljudi i tri žene. Njega to kao uvredi: ako hoću da 
idem, ići ću i protiv volje tih žena. On zastade: idem li? Naravno.
Posle te odluke on se oseti lakše. Kad stiže u pozorište drugi čin beše već počeo te 
svo vreme do međučina provede šetajući se hodnikom. Kroz zatvorena vrata dolazili 
su talasi muzike i glasovi pevača kao zamagljeni, kao sa drugog sveta. Ali njemu je 
bilo svejedno. On nije čuo ni ovako ni onako ništa; jedva da je pratio očima crvenu 
prugu koja je ivičila prostirku po kojoj je gazio. On sačuva tu ravnodušnost za 
spoljne stvari čak i u trenutku kada se iz sale začu pljesak. On sačeka da razvodnik 
otvori vrata i onda i sam uđe u dvoranu. Topla i vlažna zapara, pomešana sa raznim 
mirisima, lebdela je nad svim tim svetom koji se dizao sa svojih mesta. Priteran u kraj 
gomilom koja se gurala izlazu, Srba poče pogledom tražiti Radmilu. U prvi mah on bi 
uveren da je ne nalazi zbog nereda u kome se nalazila sala. U tom ga je uverenju 
podržavala i činjenica što među svim tim lepim damama u foteljama i po ložama on ne 
vide ni g-ce Jovanović, niti ikog iz njenog društva, sa kojima je Radmila trebala doći. 
Više loža behu prazne. U jednoj od tih, Srbi se učini da poznade Radmilin krzneni 
kaput, prebačen preko jedne stolice.
On se poče gurati kroz svet hodnikom, prođe foaje, izađe na terasu na kojoj su gospoda 
pušila gledajući slabo osvetljen Knežev Spomenik, siđe u bife i najzad, on na 
stepenicama naiđe na g-cu Jovanović u društvu jednog mladog gardiskog oficira i 
Jelene B. G-ca Jovanović je bila jedna od onih tako čestih beogradskih gospođica koje 
pohađaju sve premijere, sva gostovanja, sve izložbe, konferencije i čajanke, koje znaju 
o svemu da govore, koje su videle sveta, ali koje su pored svih tih lepih osobina ostale 
male guščice i velike kokete. I zbilja, čovek koji želi da provede jedno bezbrižno 
popodne, govoreći o svemu i ničemu, ne praveći nikakav moždani napor, može ludo 
da se zabavlja u razgovoru sa ljupkom g-com Jovanović. Jer ona je toliko vesela i 
lagana duha da je nemoguće u njenom prisustvu ne pomisliti kako je ipak lepo ovako 
ustrojstvo sveta; i da će čovek, koji se njom bude oženio, biti najsrećniji muž, ako sem 
ravnodušnosti i neosetljivosti bude imao još i petnaest ili dvadeset hiljada rente 
mesečno. A takve misli zabavljaju, naročito što znate da je flert kod nje skoro 
dužnost, a zatim, da ovaj beogradski flert nema ničega sa onim nevinim zabavljanjem 
u Engleskoj.
– Ah, pauvre! – uzviknu g-ca Jovanović primetivši Srbu; r je izgovorila po pariskom 
načinu, meko, rsko. – Zar tek sada? Što ste tako neveseli? Da nije tome kriva moja 
rođaka? Jadna žena! Ona tako retko izlazi. A i kad izađe, niko je ne gleda. Sa nje prelazi 
tuga. Vi ste bili hrabri danas. Ja sam imala uvek poverenja u vas... a nekome je bilo 
krivo, vi ne verujete? – Ovde g-ca Jovanović ošinu Srbu jednim brzim i đavolskim 
pogledom koji odmah prenese na Jelenu B. – Ne, šalu na stranu... vi ste jamačno 
dobili rđavo mesto. Što ne bi k nama u ložu? Jeste li već čuli štogod? Ne. Ništa niste 
izgubili. Ovaj Valevski u Pimenu je sasvim osrednji pevač. Sreća što Borisa peva 
Jovanović. Veče nije izgubljeno. Šta vi mislite o Jovanoviću? On se preziva kao i ja, 
ali mi nije rod, ja mogu da kažem svoje mišljenje. Čak i da mi je rod! Po mome 
mišljenju on je veliki pevač i Borisa peva na jedan sasvim evropski način. Prošle sam 
sezone čula u Parizu Šaljapina... ah, kakav glumac, kakva maska, kakva poza!... ali 
sam više uživala vizuelno nego muzički. Naravno, još uvek ne može da se uporedi 
Jovanović sa Šaljapinom, je me garderai bien de faire une pareille comparasion, ali on 
ima nečega mladog, krepkog, violentnog. On još nema dostojanstva za Borisa, ali ima 
glasa.
Ova poslednja rečenica nije bila njena, ali ju je ona tako srdačno i sa uverenjem 
izgovorila, da nije bilo moguće ne pomisliti: divna osoba... i kulturna. Behu već došli 
do lože. G-ca Jovanović otvori vrata i Srba vide da to nije ona loža u kojoj beše 
primetio onaj kaput koji je ličio na Radmilin.
– Uđite samo, samo smo nas troje – i g-ca Jovanović ponovo baci jedan značajan 
pogled na Jelenu B.
Sumnje više nije bilo: Radmila ne beše došla. U prvom času Srba htede da izazove na 
stranu g-cu Jovanović i da je zapita. Ali jedan pogled na to veselo i napuderisano lice, 
na tu koketnu glavu ošišanu po poslednjoj modi, bi dovoljan da ga uzdrži od sličnog 
koraka. On se zahvali na pozivu (kako ga je samo začuđeno Jelena B. pogledala!) i 
ode na svoje mesto, sasvim u poslednji red partera, u polutami, iza jednog stuba. Prvih 
nekoliko trenutaka nije mislio ništa, zatim htede da ode, najzad poče da sluša.
Srba nije bio čovek posvećen u muziku. Od muzičke kulture je znao ono i onoliko, 
koliko se od jednog "kulturnog" čoveka traži da zna. Ali i pored tog neznanja, Srba je 
u izvesnim časovima umeo da uživa u muzici, i to strasno, sa slašću, što je bilo 
sasvim prirodno kod jednog čoveka lako upečatljivog i emotivnog. Samo, ti časovi 
potpunog uživanja, retko su dolazili. U najviše slučajeva muzika je prolazila kraj 
njega, jedva mu malo dražeći sluh i nerve. I dugo Srba uveravaše da je uživanje od 
muzike pusto uobraženje, da se svet čini da razume i oseća samo s toga da ne bi bio 
gori i nekulturniji od drugih, i da je jedina prava muzika, muzika koja ima neke veze 
sa dušom, narodna pesma. Međutim, on jednoga dana ču Mesečevu Sonatu, sviranu 
od jednog čuvenog pijaniste, koji beše na prolazu kroz Beograd, i izašavši sa 
koncerta on beše začuđen bogatstvom koje otkri u svojoj duši da pomisli da dugo neće 
ići na koncerte da ne bi pokvario taj duboki doživljaj. On otkri malo kasnije 
Musorskog, on naiđe na Šopena i dođe do zaključka da na izvesnu muziku njegova duša 
odzvanja najdubljim emocijama, dok ga druga ostavlja hladnim. On otkri da izraz 
"savršena muzika" odgovara istini samo u toliko u koliko se čovek, koji sluša, nalazi 
u sposobnosti da je primi. Dokaz je nalazio u smehu izvesnih ljudi pri najočajnijim 
krikovima jednog soprana; ili u njihovom potpunom nerazumevanju polifonog Baha.
Najdublji utisak učini na Srbu "Boris Godunov." On je sa čuđenjem otkrivao u sebi 
zvukove i harmonije, cela ta široka i krvava sazvučja on je poznavao, on ih je nosio u 
sebi pre nego što ih beše čuo. I prvi put u svome životu on oseti, na kraju poslednjeg 
čina, u pesmi Bezazlenog da sav treperi, da i on ceo nije ništa drugo do jedna 
zategnuta struna koja bruji u opštoj harmoniji. I to je bilo tako potpuno, tako snažno, 
tako duboko, da mu se kasnije činilo da je bio na samoj ivici gde se graniči 
čovečanska emocija sa beskrajnošću. Srba beše uveren da ne bi imao više moći da 
sluša, da je Bezazleni imao samo jedan takt više u svojoj prostoj pesmi. On osećaše 
da se toliko ne bi moglo podneti, da bi čovek prestao da čuje, da bi bio izvan sfere 
čovečanskih dojmova.
Od tog večera Srba nije propuštao ni jedne prilike: Boris mu je postajao potrebom. U 
početku on naivno verovaše da će utisak slabiti. Međutim, dešavalo se obratno: sve 
šire, sve dublje, sve potpunije on osećaše tu muziku. Ali pored svega toga, on se još 
nikad ne spusti dublje u osećajnost i čulnost nego toga večera, sa tugom u srcu, 
zaklonjen tim širokim stubom. Na sceni se nalazila krčmarica. Ona je zdrava, ona je 
mlada, napolju je svetao prolećni dan. Ona pere i peva. Reči se ne razumeju dobro, ali 
šta će tu reči! Njen tekst može da govori i severnom ledenom moru i tromim 
tuljanima, to nije glavno. Glavni su ti tonovi, ta čežnja, ta duboka prolećna čulnost 
koja je nesvesna sebe same i koja nadima grudi te mlade krčmarice; glavno je sunce, 
glavna je želja, glavna je krv što ključa u tim tonovima, u toj toploj atmosferi što 
treperi od procvetalih polja, mlade žene; zbog čoveka koga nema. I sve je to tu, na 
tom malom parčetu daske, između zidova od platna! I sve od strasti i krvi! Jedan mali 
romor u orkestru. Ko dolazi? Šta se dešava? Čovek o kome ne govori ni tekst, ni usne 
krčmarice? Ne. To su dva kaluđera i Griška, Griška koji nosi u sebi jedan nov san, 
ambiciju svoju. Na sceni su samo četiri ličnosti, ali te četiri ličnosti to je celo 
čovečanstvo u glavnim potezima: žena i čulnost, Griška i ambicija, kaluđeri i jelo. Čak 
i oni, ti crni kaluđeri, kraj pića, tuguju za nečim, teže za nečim. Šta hoće ta tužbalica 
kojom klizi u ponor ceo život, vinsko isparenje, sunce. Čežnja? Ta večita čežnja! Za 
čim?
Zašto, zašto nije došla kada je trebala doći! – uzviknu Srba i onda, noseći u sebi svu 
tu sliku čežnje i strasti, izađe iz pozorišta i krupnim koracima poče se spuštati 
Pozorišnom ulicom. – Najzad, zašto je svi žale? Zašto ponavljaju: jadna žena?
On nije mogao dovoljno da se nadiše tišine; i zvezda koje su se videle kroz tek 
ozelenelo granje.

XV
Ponoć beše uveliko prošla. Društvo se nalazaše već u onom stanju pijanstva, gde se 
jezik, odrešen, kreće bez mere. To je ono srednje stanje između duhovnog ushićenja 
izazvanog alkoholom i pomućenja svesti; stanje koje vrlo blisko prethodi fizičkoj 
uzbuni koja je vrhunac pijanstva. Duh, pre nego što će sasvim stati, radi ludački brzo; 
sve stvari otkriva preterano svetlo i jasno i od toga reči bivaju brze, umnožene, bez 
kraja. Marija je bila lepa i otmena osoba, jedva od dvadeset i nekoliko godina, ali njen 
ukus beše i suviše vidljiv, njena lepota i suviše podvučena, njena mladost i suviše 
egzaltirana. U celoj njenoj pojavi bilo je nečega što izaziva ružne misli, ili u isti mah i 
nečega što privlači. Ona beše ozbiljna i bez ikakvog moralnog smisla, ona beše u 
časovima tužna i setna, na mahove, preko njenih malih purpurnih usana, prelazila je 
takva bujica prostačkih ili strasnih reči, da je čovek gubio glavu. Najzad, ona imađaše 
prozračne plave oči, duboke i začuđene od nevinosti, radi kojih je svet ludovao. Sem 
toga, Marija je umela da peva, da razbije čašu ili flašu, da zamire od sevdaha i to sve 
tako od srca i prirodno da ju je ta osobina, tako retka kod lakih žena, stavljala na jednu 
retku visinu, na takvu visinu da se pre nekoliko meseci beše čak i udala.
Nekada (ne baš tako davno, ali se to sada čini oboma, tako se danas brzo živi!) Srba 
beše doživeo sa Marijom jedan ludi i nepromišljeni roman. U prvo vreme taština, da u 
tom poznatom i malom Beogradu može imati ljubaznicu koja bi morala skupo da ga 
staje, zatim naglo probuđena sklonost čulnim zadovoljstvima, beše od njega napravila 
pravog roba Marijinih ćudi. Ali, ovde se mora odati Mariji priznanje: u stvari, ona nije 
koštala Srbu onoliko koliko bi jedna devojka njene mladosti i njene lepote trebala da 
staje jednog ponesenog mladića; jer, kako govoraše ostalim svojim prijateljima, ona 
beše zaljubljena u Srbu i samo da mu ne bi činila na žao, ona uzimaše novac ili 
poklone koje bi joj on ponudio. I ta bi idila trajala ko zna koliko (jer Marija 
ljubomorno čuvaše Srbu zbog njegove naočitosti i otmenosti; a ko zna, možda ona u 
istinu voljaše svojim pokvarenim srcem!) da Srba, zaglibljen do odvratnosti u 
sladostrašće i porok, jednoga jutra ne prekide sve. Žustrina sa kojom je Srba 
prihvatao nove stvari, violentnost sa kojom je sudio sebe ili svet oko sebe, sa kojom je 
donosio odluke, učini da za nekoliko dana potpuno zaboravi na Mariju. Jedna nova 
vatra gorela je u njemu: u to vreme on beše sreo g-cu S**.
Napustivši pozorište, Srba se počeo spuštati, kao što sam već rekao, Pozorišnom 
ulicom. On razmišljaše uporno o Radmili i o svemu što se za poslednjih dvadeset i 
četiri časa beše dogodilo. I odjednom otkri, da je opet (ko zna po koji put samo!) bio 
ponesen svojom maštom, pa upušten; da je opet, za nekoliko časova stvari video 
drugojačije nego što su one u zbilji; da se opet bio upustio na maticu. On se seti kakve 
sve "gluposti" beše počinio za ovo kratko vreme: rđava noć, jutarnja šetnja, razgovor 
sa ocem, glupo neraspoloženje zbog prstena – i on oseti stid i sramotu od svega toga; 
on oseti da je to nedostojno njega. Zašto nedostojno? On nije znao. On prosto 
osuđivaše, koračajući ulicom, svoju osetljivost, svoju sentimentalnost, svoju nežnost. 
On zažele da se opravda pred samim sobom i nepristojnosti, koje mu toga puta 
njegova mašta u izobilju ponudi, u času onemogućiše svaki pokret srca: onaj drugi 
Srba, stvoren sredinom, navikama i željom, polako je zauzimao svoje staro mesto. 
Slika Radmilina bi potisnuta toliko, da se on iskreno začudi kako je, do još pre 
nekoliko sekunada, mogao drhtati pred njom. On ju je sada video tako lako – i tako 
jasno! Vižljava i mršava, krupnih uplašenih očiju, izvijenih usana, kao bolešljiva, kao 
uplašena, kao tučena, ona mu se sada činila smešnom. Zar je to bilo uzrok svemu? 
Srbi se htelo da govori, da grli, da štipa. On se nekako radovao otkriću koje beše 
učinio. Međutim, ta radost je bila mućena besom na sebe sama, jer je bio izigran od 
svoje uobrazilje, jer mu se nešto izmaklo iz ruku. On zažele da se oslobodi i toga 
poslednjeg traga svoje slabosti; i sem toga, osećao je i dalje (i još jače) potrebu da 
stiša u sebi proleće.
On prođe kroz nekoliko skadarliskih kafana. U niskim i zadimljenim sobama, među tim 
svetom što se veselio, sa ciganskom pesmom i svirkom, Srba oseti kako mu se u srce 
spusti nešto poznato i voljeno. U jednoj od njih on naiđe na Mariju, Cokića i Pešića. 
Ona mu se u onom dimu i toploti učini lepša nego ikada, privlačnija nego ikada, u 
svojoj bundici, sa svojim lažnim biserom oko vrata. Ona mu pruži ruke, ona mu skoči 
skoro oko vrata. Oni se najzad behu sreli, laf i lafica, oboje puni čežnje, ona sita svoga 
poštenog braka, on željan jednog događaja, zaborava, pijanstva. U jednom času, Srbi 
se učini da on nije ni prekidao taj vrtoglavi život, učini mu se da se između njegovog 
poslednjeg viđenja sa Marijom i ovog danas nije ništa dogodilo, da ju je jutros ostavio 
u njenom krevetu i da ju je večeras ponovi našao. Te su oči bile iste, taj vrat, te drske 
mlade grudi, taj poznati miris đurđevka kojim se Marija mirisala. Zar je mogla proći 
godina dana od poslednjeg viđenja? I kako? Jer eto, on nije zaboravio ništa, on ponovo 
govori sa njom taj prostački, sočni jezik beogradskih mangupa...
Samo jedan dan kasnije Srba više nije mogao da shvati svoje postupke, ni da razume 
šta ga to beše zanelo te noći. On je govorio, on se kretao, činio izvesne pokrete, radio 
izvesna dela, ali čak i u tim trenucima on beše pomalo začuđen, kroz vinsku maglu, 
time što govori i čini; jedino što je osećao jasno to je bio još uvek bes na nekog, na 
nešto, bes koji ga nagriza, koji mu nateruje krv u glavu, u srce, u celo telo. Ja mislim 
da je Marijin udeo bio ništavan toga puta. Što je baš nju sreo, bio je slučaj. Da nije 
bilo nje, Srba bi našao drugi način. Svejedno. Razdražen, sa nejasnim i ulepšanim 
sećanjem na zanose podeljene sa Marijom, sa jednom čulnom notom više, Srba 
potonu bez računa u to telesno pijanstvo koje mu je pružao slučaj. Ipak, on se izvesno 
vreme otimaše od bujice i da ne bi jedne okolnosti, on bi se možda sasvim oteo, ili se 
bar ne bi bacio tako strmoglavo i potpuno.
I on, i Marija, i ostali, behu uveliko zašli u veselje. Cigani su svirali za njihovim 
stolom i, u već praznoj kafanici, beše zavladao onaj topli i zagušljivi nered ponoćnih 
pijanki. Društvo za Srbinim stolom beše neobično poraslo: bilo je tu mladića, oficira, 
žena; čak je u kraju sedeo i jedan mlad pop, ko zna kako zalutao u ovo raspusno 
društvo. Srba je vodio pijanku, ali još uvek nesigurno i zamišljen. Dva sasvim 
različita bića tukla su se u njegovim grudima, i dok je jedan naređivao ciganima 
"jednu tužnu, tužnu za plakanje", drugi je držao duge govore, propovedao, grdio 
razvrat, "propalu mladež" i ostalo, ali sve to svaki čas prekidano od onog prvog 
uzvikom da se pije, "hej, ti pope, šta gledaš! Pi! Ja plaćam, ne stidi se!" Ali usred 
bujice reči, on oseti jedan jak udar ispod srca, tako jak da mu se reč prekide: kroz 
zamagljena vrata, koja su vodila na ulicu, on beše spazio jednu žensku priliku u 
krznenom kaputu. To je bilo glupo, nemoguće. Žena, praćena čovekom, što se spusti 
neravnim stepenicama od cigle, nije imala ničega zajedničkog sa Radmilom. I otkuda 
bi Radmila zašla, u to doba, u jednu skadarlisku kafanu! Opazivši svoju zabludu, 
uhvativši se na delu, Srba se sasvim razjari. Onaj prvi u njemu ućutka sasvim onog 
što se još otimao. On skrca čašu koju je držao u ruci i onda, polegnuvši sasvim po 
stolu, zavika:
– Tiše, firaunsku vam... tiše! Da plačem, da umrem od tuge... još tiše, još...
Oznojen, crn, osmehnut, savijen nad Srbom, primaš je, "na najtanjoj žici" i "samo za 
njega" izvijao jednu do beskraja meku sevdalinku, jedva praćen nečujnim basom i 
drugom violinom. Bilo je u toj prostoj melodiji i čežnje, i žala, i nečeg neodlučnog, i 
beskraja, i krikova, i prekora... I sve to tako prosto rečeno, tako uverljivo, tako 
duboko, klizeći po toj "tankoj" ciganskoj žici. Odakle dolazi ta pesma? Ko ju je 
sročio? Ko je prvi izvio te bolne tonove? Kakvi su morali biti žuljeviti i crni od zemlje 
prsti tog nepoznatog i izgubljenog svirača, u kakvom starosrbijanskom selu, kada je 
izveo ovake tonove, ovako gorko obojene!
"Ej... eh... nano, mori nano!"
Srba podiže pogled na primaša; jedan izgubljen i setan pogled. Primaš mu se 
osmehnu, i taj osmeh kao da bi bačen na Srbino lice i kao da se na njemu zadrža: Srba 
poče rukama da daje takt. I sve više i šire smejaše se ciganin i sve većim i širim 
osmehom odgovaraše mu Srba i na kraju, njihova lica, očiju upijenih jedne u druge, 
behu dva velika i srećna osmeha.
– ... lele nano! – prošaputa ciganin.
– ... lele! – odgovori Srba kao eho. I u istom mahu, sva tri ciganina zapevaše, jako, 
glasno, grubo. Jedna duga i strasna jeza pređe preko svih prisutnih i samo časak 
docnije, ceo taj svet beše bačen u sevdah, polusklopljenih očiju, vlažnih usana, 
ustreptalih tela. Kafanica, krivi zidovi, napukli prozori, sve se to izgubi. Nad gomilom 
zanesenih gostiju, primaš se zagonetno smeškao, svestan svoje moći, svirajući 
ponovo na "najtanjoj" žici sam, tiho, nečujno... Kao leptirova krila, što se otvore i 
zatvore na lelujavoj grančici, kao dah toplog vetra, što pirne u suton pa stane, tako se 
kroz tu tišinu čuo samo po jedan nečujan uzdah, znalački prošaputan kroz bele zube i 
osmeh:
– Jovane sine...
I odgovor druga dva stara ciganina:
– ... lele!

XVI
Srba se trudio da staje bez šuma, što mu je teško polazilo za rukom. Jutarnji vazduh 
beše ga malo otreznio i on vrlo dobro znađaše šta treba da učini. Nesigurna i nejasna 
zorina svetlost ocrtavala je na podu njegovu zagrejanu priliku jednom mekom i jedva 
primetnom senkom: vrata iza njega behu širom otvorena. Zamoren naprezanjem da 
staje na vrhove prstiju, on stade na časak da se odmori. Da dođe do ormana u kome je 
stajala kutija, trebao je da prođe trpezariju, u kojoj je spavala Vera, celom dužinom. 
Orman se nalazio u uglu, iza minderluka. On posluša. Sem šuma i brujanja u svojoj 
sopstvenoj glavi, on ne ču ništa drugo. Sve je još bilo nepokretno, sve tiho, zaspalo. 
Pih! – naljuti se najzad Srba na sebe. – Šta gnjavim! On opipa svoje džepove; zatim 
gurnu vrata od trpezarije. Topao vazduh obavi Srbu jednim zamahom. On prekorači 
prag. Daske ispod njegovih nogu zaškripaše i njemu se učini da je ta škripa tako jaka, 
da se cela kuća morala probuditi. Čitavih nekoliko sekunada on se ne usudi da učini ni 
jedan pokret, čak ni da diše. Ali, sve ostade nepokretno. Jedva jedan mali i 
ravnomerni dah dolazaše do njegova sluha: Vera spavaše. On odahnu i u dva velika 
koraka pređe sobu. Pred njim je stojao orman. U sobi je bio skoro potpun mrak, zbog 
spuštenih zavesa. Treba kresnuti mašinu, – pomisli Srba. Ali ga misao, da svetlost 
može probuditi Veru, zadrža. On poče šašoljiti rukama po glatkom i hladnom drvetu. 
Pod prstima odjednom oseti dodir gvožđa. On se naže, uzdrhtao i veseo: u ključaonici 
je stajao ključ. I još, ključ ne beše okrenut. U toliko bolje! Srba u času zaboravi sve. 
On izvuče srednju fijoku i onda, kresnuvši palidrvce, on poče preturati po mekim i 
lepo složenim stvarima. Iz fijoke se dizao..... dobar miris od čistog platna, od 
nedeljnih haljina, od karanfilića... Ta prokleta kutija se morala tu kriti, u kome uglu! 
On upali drugu šibicu. Za čas, fijoka bi izrivena. Sasvim u dnu, njegova ruka naiđe na 
jednu metalnu duvansku kutiju. On je žurno ščepa, kao da se boji da mu je neko ne 
otme. Glava mu je bila teška, okretalo mu se pred očima od vina, od toplote, od 
uzbuđenja, od tog mirisa koji se diže iz fijoke i koji potseća na nešto prohujalo, na 
nešto setno, pošteno... U tom trenutku kroz njegovu uzbuđenu glavu kao da prohuja 
jedna slaba i neodređena svetlost: šta ovo radim? Ali to je trajalo samo jedan tren. U 
magnovenju njegov duh okupi druga ideja: uzeti sve ili samo?... Lakše je bilo uzeti 
sve, nego se rešavati.
Zaustavio se tek u kolima koja su ga čekala pred kapijom. On se zari u kut, pokrivši 
lice rukama. Fijaker beše krenuo. Za to vreme, Marija je polako preturala po kutiji i 
pažljivo zagledala u svaku stvarčicu. Naročito joj se dopade jedan starinski broš u 
briljantima i jedna biserna grana i ona ih odmah zakači sebi na grudi. Nizu dukata i 
tepeluk izvezen sitnim biserom u obliku malih kupa, sa još drugim stvarčicama manje 
vrednosti, zatvori ponovo u kutiju.

XVII
Pre svega drugog treba podvući jednu činjenicu koja baca neobičnu svetlost na ono, 
što mi obično zovemo slučajnošću, sudbinom ili fatalnošću. Dvanaestog aprila uveče 
beše izbila ona svađa između Karamarkovića i Radmile. Istina, svađa se brzo svršila, 
čak neočekivano brzo, kao što je neočekivano i planula, ali ipak, i posle pomirenja, 
ma koliko da su se oboje trudili da ponova sve uđe u pređašnji red, ta prva otvorena 
svađa beše učinila svoje i neka potajna mržnja vrebaše iza svih onih običnih i 
svakidašnjih reči, izgovorenih na izgled mirno i obično. Možda bi se svađa kao svađa i 
mogla nekako potisnuti u zaborav, ali je tu ostajao razlog koji je beše izazvao i oni tek 
kasnije, kada se već sasvim nervno smiriše, primetiše da se "problem postavio"; i da 
uzrok nije trebalo tražiti u spoljnom nesporazumu, već u njima. Uzalud je 
Karamarković sebe umirivao: ono što je imao kao moralno umirenje, beše ništavno. 
Uzalud je Radmila podvostručavala nežnost prema svome mužu željna, izgleda, da 
uveri i sebe samu u obratno od toga što beše stvarnost: ona sama više nije verovala u 
sebe; osećala je strah od najnevinijih misli, i opet padala u sanjarije.
Ta svađa bila je, velim, dvanaestog aprila uveče. Trinaestog popodne, dakle sutradan, 
stari Miljković izlazeći iz Ministarstva Građevina, gde tek beše potpisao ugovor o 
obnovi crkve čuvenoga manastira **va, promaši jednu stepenicu i kako je stepenište 
bilo strmo, a pokriveno mestimice svežim krečom i malterom (budući da se baš u to 
vreme doziđivao na tom krilu drugi sprat) to se on, onako star i malaksao, a pri tom 
težak, oklizne, izgubi ravnotežu i, kao džak napunjen zemljom, sruči sve do podnožja. 
Pre nego što su poslužitelji i prolaznici pritrčali, on je već bio mrtav. Pri padu beše 
udario slepoočnicom o gvožđe što sa strane ulaza služi za brisanje nogu od blata.
Miljković je bio jedan od poslednjih iz one blistave povorke stare i otmene gospode, 
malo mrzovoljan zbog gospodstva, uvek korektno, malo te ne kicoški odeven, prava i 
malo ohola hoda, što sve nije smetalo da pod svojim praskavim i osornim rečima 
krije dobro srce, kao što je moje i vaše. I nije bilo građanina koji se ne bi osetio gord, 
kada bi na ulici sreo starca, u njegovom redengotu, sa pošom, u cilinderu, u 
rukavicama, sa abonosovim štapom u rukama, gde izlazi iz svojih kočija sa dva bela 
konja. I ta kočija, i starac, čak i rumen i mlad kočijaš na boku, sve je to bilo 
natopljeno dahom prošlog veka (ne tako dalekog, ipak!) i ličnost Miljkovićeva na 
beogradskom korzu (kuda on prolazaše peške idući na pivo do Grand Hotela) beše 
toliko poznata i voljena, da nesumnjivo u celom Beogradu nije bilo popularnijeg 
čoveka. On je bio tu, prisutan u tom novom i amerikanizovanom gradu, kao ideja 
zapisana na jednom parčetu pergamenta koji je jedini sačuvan od cele jedne epohe i 
kulture i pod staklom stavljen na sto među poslednja izdanja knjižarske umetnosti. 
Međutim, duboko pod tom blistavom maskom bivšeg ustavobranitelja i dvorskog 
čoveka (on je mladom kralju Aleksandru Obrenoviću predavao osnove vizantiske 
umetnosti dok je ovaj još bio nepunoletan) krila se jedna velika tragedija promašenog 
života. Ne promašenog socialnog života, to ne, jer on je celoga života imao uspeha u 
svome poslu i došao čak do katedre na tek osnovanom Universitetu. Već promašenog 
intimnog života, još strašnijeg što je bio spolja pokriven blistavom karijerom i 
počastima. Gde je ležao uzrok? Ne zna se. Činjenica je samo da beše ostao neženja. 
Stario je u kući bez bliskih rođaka, osamljen i napušten, sve jače napadan od novih 
koji su dolazili i koji su svakako želeli da zauzmu njegovo mesto. Ali Miljković iđaše 
još uvek pravo, pronalazeći ovde ili onde kakvu bilo utehu ili zadovoljstvo. Tako, u 
poslednje vreme, on otkri jedan način da opravda svoje bogatstvo i svoj položaj: on 
beše počeo da skuplja oko sebe štićenike, što njegovi neprijatelji objasniše jednom 
antičkom pokvarenošću i običajima. Istina je bila mnogo prostija: Miljković čuvaše 
suviše jasno uspomenu na svoje teške početke slavoljubivog i siromašnog čoveka. 
Štićenike je obično birao među najsiromašnijim studentima, koje bi ocenio da imaju, 
uz potrebnu želju za uspehom, i talenta. Uvek ih je imao po dvojicu ili trojicu; držao ih 
je zato neobično strogo, u "strahu gospodnjem", kako se sam izražavao. Međutim, bio 
je i jedan izuzetak. Jedan jedini, istina, ali tek izuzetak, a taj je bio Karamarković. I to 
po svemu: prvo, Karamarkoviću nije trebalo osiguravati materialnu stranu, jer je 
izlazio iz jedne bogate činovničke porodice; drugo, kod njega ne beše ni truni od 
kakve želje za uspehom: jedna vrsta zlobnog idimi-dođimi, sa puno nečeg naduto 
gospodskog; treće, kad ga Miljković uze "pod svoje" on beše već svršen čovek, a ne 
samo student. Šta je svratilo Miljkovićevu pažnju na tog mladog čoveka, heroja iz 
Svetskog Rata, osiguranog položaja, iz najboljeg beogradskog društva? Jer 
Karamarković beše u to doba antiteza Miljkoviću iz mladosti: celoga svoga veka, 
Miljković nošaše u sebi želju da bude originalan, bezbrižan i skoro nesvesan svojih 
sposobnosti umetnik, a uspevao je samo da bude tačan, uredan i ozbiljan iako 
neobično talentovan arhitekta. Kada upozna Karamarkovića po nekim radovima on 
dožive to zadovoljstvo da na drugome otkrije ono što predstavljaše za njega 
neostvarljivi san. Ali Miljković ne bi bio "čovek osamdesetih godina prošloga veka" – 
kako je voleo sam sebe da nazove – da i u to svoje novo oduševljenje ne unese jednu 
strogu formu i jedan unapred smišljen plan. I kao što se to dešavalo obično sa svima 
planovima koje bi on uzeo u svoje ruke, i ovaj poslednji on izvede potpuno do kraja i 
to onako kako beše zamislio. Miljković, u svemu sjajan, u svojim namerama i 
odlukama beše tvrdoglav i uporan. Možda je tu bilo objašnjenje njegovih uspeha; a 
možda stalni uspesi tu njegovu tvrdoglavost pretvoriše u njegovim očima u sistem, u 
metod? Svejedno.
Ravno godinu dana pre događaja koji opisujem Karamarković učestvovaše sa 
izvesnim planovima na jednom konkursu u čijem je ocenjivačkom odboru sedeo kao 
predsednik stari Miljković. Od prvog bačenog pogleda, Miljković odmah uvide 
neospornu nadmoćnost Karamarkovićevih projekata. I ne samo to: rešenja koja je 
ovaj donosio bila su tako puna duha i slobode, skoro neobuzdana u svojoj drskoj 
prostoti, tačnosti i lepoti, da su ostali projekti prema Karamarkovićevom izgledali kao 
đački radovi. Video se odmah čovek pun talenta i znanja i, što je za svako umetničko 
delo neophodno, makar ta umetnost bila arhitektura, pun samopouzdanja. Ali u isto 
vreme Miljkovića skoro razjari aljkavost sa kojom behu izrađeni izvesni delovi: bilo je 
partija koje behu tek ovlašno skicirane.
– Ja bih bio vrlo srećan da mogu da doznam od kakva materiala misli da sastavi ovo 
genialno izvedeno kube! – uzviknu on na primedbu jednog člana komisije, da bi 
svakako i taj projekt trebalo uzeti u obzir. – Sa čovekom bi se još moglo šta uraditi, – 
dodade, savijajući plan, – ali sa ovim planom ništa. To je mlada, u haljini od svilenog 
papira.
Projekat bi dakle odbijen, sa jednim uzdahom Miljkovićevim:
– Eh, eh... ti gospodičići...
Međutim, svega dan-dva kasnije, Miljković dođe u posetu Karamarkoviću, namršteniji 
i učtiviji nego ikad. On uze ponuđenu stolicu i premestivši je sasvim do pisaćeg stola 
za kojim ga primi Karamarković, on se spusti polako na nju; zatim, netremice 
gledajući u ovoga, poče skidati svoje rukavice, odmereno i pažljivo, ne žureći se. Tek 
pošto svrši sa tom ceremonijom:
– Ja vas lepo molim, da mi oprostite – reče, – što sam vas uznemirio ovako rano. 
Nadam se da je to i vama bio najzgodniji čas, a sem toga, ja se i sam žurim. Dakle, 
neću vas dugo zadržavati. – Primetivši na Karamarkovićevom licu čuđenje, on se 
požuri: – Vama sigurno izgleda čudna ova jutarnja poseta... od strane jednog 
nepoznatog gospodina. – Miljković se jedva neprimetno osmehnu kroz svoje bele 
brkove, kratko potšišane. – Ja ću biti kratak i izložiti vam što jasnije cilj moga 
dolaska. Vidite, mladi čoveče, – nastavi on posle kratke pauze, – vi mi naravno 
dozvoljavate da vas nazovem tako, – vaš projekat za Dom, koji je odbijen na 
poslednjem konkursu Građevinskog Odeljenja, bio je najbolji. Ja ću ići i dalje: bio je 
jedini ozbiljan projekat na celom konkursu.
Začuđen malo u početku, Karamarković beše to sada potpuno.
– Pa... onda?
– Nikakvo onda ne postoji. Treba biti metodičan... i postaviti ovako pitanje: zašto g. 
X. nije pobedio na konkursu? Odgovor: zato što g. Y. nije dopustio. Y, to sam ja, 
naravno.
– Imao sam čast da mi se već jednom pretstavite – odgovori ljutito Karamarković.
– Vi se valjda sada pitate, – nasmeja se ponovo Miljković, primetivši ljutinu svoga 
sagovornika, – koga sam andraka sada došao da vas, pošto sam vas onemogućio na 
konkursu, mučim ovako zakasnelim... i neumesnim (da, naravno!)... vrlo neumesnim 
komplimentima? He, vidite, mladi prijatelju – vi mi nećete uskratiti to malo 
zadovoljstvo da vas nazovem svojim prijateljem? – vidite, stvar je u ovome: vi imate 
toliko talenta...
Karamarković učini jedan nagao pokret kao da hoće da prekine ovaj za njega 
neprijatni razgovor, ali se u poslednjem trenutku zadrža, nadvladan ljubopitstvom. 
Videvši taj pokret nestrpljenja, Miljković ubrza:
– Čekajte, nisam završio... biće vremena za sve... i za ljutnju, naravno. Ah, mi starci! – 
on se zavali u stolicu, oborena pogleda na svoje duge i negovane bele ruke, kojima je 
teglio rukavice, – dosadan rod! – On podiže oči i završi: – Rekao sam: vi ste neobičan 
talenat, a hteo sam da dodam i ovo: ali i velika lenština. Vi mi, naravno, kao mnogo 
starijem od sebe, dozvoljavate taj sočniji izraz? Ako vam se više dopada mogu 
upotrebiti i izraz nonšalantan, ali mu to na isto izlazi. – Miljković se diže, i oslonivši 
se na sto obema rukama, on upita, nagnut prema Karamarkoviću: – Jeste li mislili 
kadgod o svojoj budućnosti? I šta je vaša budućnost?
– Dopustite mi da vam ne odgovorim na to pitanje, – prosikta Karamarković, na kraju 
strpljenja, i sasvim naljućen. – Ja sam već odavno postao punoletan... gospodine, i 
tutori mi, hvala Bogu, nisu potrebni.
– U toliko bolje, u toliko bolje! – uzviknu Miljković. – To mi je neobično milo... da 
čujem od vas samog jednu takvu izjavu. Ali, sve to nije glavno. – Onda, posle jedne 
duže pauze, koju beše propratio ispitivačkim i nepokretnim pogledom, kao da se pita: 
ne varam li se ja? – on reče: – Vi ste mi potrebni.
– Ja vama?
– Svakako. Uostalom, koliko vi meni toliko ja vama.
– Ali ja već radim samostalno! Mislite li da bih ja sada...
– Ah, mladost, mladost! A što baš sada ne bi? Bilo bi mi neprijatno da uzimam za 
svoga saradnika kakvog žutokljunca. Ovako... mi smo jednaki, vi ili ja, ja ili vi... 
Ponuda koju vam činim jeste u običnom, trgovačkom smislu reči, jedan povoljan 
posao za vas. Danas ili sutra, ja ću se morati povući od poslova... – i onda, pošto onaj 
mali osmeh osvetli njegovo lice: – možda će me uskoro i Onaj Gore pozvati sebi. 
Želim, da ono malo iskustva, i ono malo rukopisa, koliko ih imam, ostavim nekome 
ko će umeti da ih... da ih... ceni... i upotrebi. U vas ima ideja, vi mislite svojom 
glavom, imate snage da zamisli izvedete. Ono malo mondenskog i lakog, onog 
površnog (radi toga je odbijen vaš projekat!) nestaće, nadajmo se, od trenutka kada 
budete stekli obaveze.
Na licu Karamarkovićevom se beše postepeno izvršila promena. On sa nevericom 
sasluša kraj Miljkovićevog govora i onda, naglo, užurbano otvori svoju srebrnu 
tabakeru i ponudi.
I eto, iz te saradnje, koja se kasnije pretvori u srdačno i toplo prijateljstvo, iziđe godinu 
dana kasnije (freske behu poverene čuvenom slikaru M.) projekat za obnovu crkve 
Sv. Kralja (u stvari crkva je bila posvećena Uspenju Matere Božje), jedne od najlepših 
crkava moravske škole, u kompleksu manastira **vo, koji bi potpisan. No kako stari i 
uvaženi gospodin Miljković završi onako tragično i iznenada, iz Odseka za Građenje 
pozvaše, naravno, Karamarkovića, kao drugog potpisnika, da odmah preduzme 
građenje. Poverenje koje mu ukazaše u Ministarstvu neobično polaska ovome; ali, iako 
beše vrlo mlad, umesto da odmah izjavi gotovost, što bi svaki drugi na njegovom 
mestu učinio, on zamoli da mu dozvole da dan-dva razmisli.
Ma koliko da beše poražen smrću svoga zaštitnika i prijatelja, Karamarković ne 
prestajaše da misli na ono važnije: na svađu sa ženom; njegov duh beše toliko 
preokupljen traženjem izlaza, da sve druge vrste zanimanja odbijaše od sebe kao 
ništavne, pa bilo da se to ticalo i samoga rada. Sa ovom ponudom, međutim, on dođe 
na jednu ideju koju, zbog njene jednostavnosti, ne smede da razvije ni pred samim 
sobom do kraja, toliko mu se ona učini spasonosna, još manje da je po povratku kući 
iznese pred Radmilu, bojeći se da time ne uvredi njenu već i onako bolesnu 
osetljivost. I onda, kada ga ona upita šta je učinio, on, naburivši se, odgovori kratko 
da je ponudu odbio, jer ne želi da napušta Beograd. Da li što beše prozrela pravu želju 
Karamarkovićevu, ili što i sama verovaše da će promenom mesta iščeznuti ono što 
se poslednjih dana beše postavilo između njih, tek Radmila poče vatreno moliti svoga 
muža da, ako je moguće, promeni odluku, navodeći kao razlog veličinu samoga posla 
koji može da otvori Karamarkoviću najsjajniju karijeru, kao i mogućnost da provede 
proleće i leto u jednom zdravom i lepom planinskom kraju, što bi mu neobično dobro 
činilo u pogledu zdravlja. Obadvoje osetiše da je pred njima poslednja mogućnost da 
pokušaju uništiti jaz, koji se beše okolnostima stvorio između njih i koji bi, verovatno, 
opet okolnostima, postajao sve dublji i dublji i protiv njihove volje. I da bi saglasnost 
bila što potpunija na kraju, on nastavljaše da daje protiv razloge (iako je vatreno želeo 
odlazak), ona da ga uverava u neophodnost toga posla i puta (iako je u duši vrlo dobro 
znala da to ona navaljuje po razumu, po dužnosti, a ne po potrebi srca). Najzad, posle 
čitavog časa sporenja, Karamarković se dao pobediti. On obeća da će povući svoju 
odluku i primiti posao. Zatim je zamoli da ga ostavi, jer želi da posvršava najhitnije 
stvari.
Radmila na prstima napusti muževljev kabinet. Ona pokuša da čita; zatim da veze. Ali 
niti je razumevala smisao rečenica i strana koje je preletala okom, niti je imala 
dovoljno pažnje da se usredsredi na krstiće i čvoriće, koje je trebalo vesti. Ona ostavi i 
jedno i drugo. Ruke su joj bile u krilu. Velika bela mačka umiljavala joj se oko nogu, 
predući. Radmila se odjednom oseti usamljenom i ostavljenom. Na njenim 
trepavicama zasjaše dve suze, pa onda još dve, i dok su jedne klizile niz obraze, druge 
su se pojavljivale; ali ona ne pusti ni jednog uzdaha, niti se pomače. Bela mačka, 
umorna od umiljavanja, protegli se i skupivši se u klupče poče da spava.

XVIII
Govoreći o Karamarkoviću u početku ovog kazivanja, ja sam se zadržao na 
spoljašnjim i, da tako kažem, materialnim promenama na njemu. Na ovom mestu 
neophodno je da uđem malo u njegov moralni i idejni život. U šta je verovao taj 
čovek? Kakve ideje imao? Kako gledao na svet oko sebe?
Ja sam već podvukao dvojnost njegovog karaktera. Ali još više ga je od te dvojnosti 
pritiskivalo vaspitanje, takozvano "slobodno vaspitanje": on je bio odgojen kao biljka, 
bez ikakvih principa. Svemu tome treba dodati studije u inostranstvu, gde ga behu 
poslali sa osamnaest godina. Štogod je činio, činio je "po zdravom razumu", nemajući 
nikakvog drugog oslonca, ni etičkog, ni moralnog. Bio je zdrav, veseo, pun poleta 
mladić. Sve namere i svi pothvati polazili su mu neobično srećno za rukom. On je bio 
čovek "rođen u košuljici".
Kada ga zadesi nesreća, on kao iz inata nekome, pređe na jedan gorak i skoro očajan 
ton: dokaz da Bog ne postoji! Jer da postoji, i da je pri tom svestan svojih postupaka, i 
da je "otac svih ljudi", zar bi mogao dopustiti ovo što se dogodilo? Pogledajte moj 
život: šta sam učinio toliko strašno da bih podneo sličnu kaznu? Ni jedne devojke 
nisam upropastio, ljubavnih avantura jedva da sam imao, a i kada sam ih imao, kao 
mlad čovek, to je uvek bilo sa osobama kojima je to bio manje-više zanat. Imam 
trideset i pet godina, volim ženu koja i mene voli, preda mnom je dakle trebao da se 
otvori miran i srećan život, a mesto toga – povređena kičma. Zašto? Da li bi umeli da 
mi odgovorite? – Ta nesreća ga je bacala u bes, tim strašniji što nije imao da bude 
protiv koga upravljen. (Da verujem, – voleo je da kaže Karamarković, sa jednim 
gorkim osmehom, – sada bih imao koga da proklinjem i da krivim za svoju sudbinu! 
Ali proklinjati nešto što ne postoji?) To kidanje, ta nemogućnost da na ma koga bilo 
upravi svoj bes, očaj, pretnje, možda i stid da napusti jedno svoje mišljenje koje je 
rado isticao ranije, davalo je nečega beznadnog i divljeg njegovom bezverju. Svakim 
danom u njemu se sve više kupilo tog neobjavljenog jada i jednoga časa moralo se 
pretvoriti u šta bilo, naći oduške u čemu bilo, iskaliti se na čemu bilo. To "šta bilo" 
dođe prvo u obliku sumnje, a onda ljubomore. Ali ni tu se ne zadrža.
Dok je bio zdrav, njegov život je bio tako ispunjen da mu je jedva preostajalo vremena 
za spavanje. Nov položaj, prikovanost za fotelju, skoro nepokretnost, nesane noći, sve 
mu je to sada davalo toliko vremena da nije znao šta će sa svojim slobodnim 
časovima. Jer iako je radio sada deset puta više nego ranije, uvek je ostajao jedan 
trenutak da ga muči svojom prazninom, da ga drži u neizvesnosti, trenutak u kome je 
po hiljaditi put bio primoran da misli o svojoj nesreći. Ali postepeno on poče da se 
navikava na svoj nov položaj, jer steče naviku zamišljanja i dobi ukus da pravi razne 
"kombinacije". Praznina njegovog duševnog života, svaki nedostatak "onostranog", 
mističnog i idealnog, gurnu ga u toj novoj navici (a pred strahom od ogromnosti 
praznine koja ga je pritiskivala prvih časova) gurnu ga isključivo prema realnom i 
fizičkom životu. Kao da vreme, kada je bio kao i ostali svet, beše potonulo u potpun 
zaborav, tako on sa naivnošću preuveličavaše slasti običnog života. Čin ljubavi, od 
trenutka kada izgubi sposobnost da ga ima, poče mu se u mašti ukazivati kao 
beskrajna, nedostižna, jedina sreća celog života. Ta ga je želja zaluđivala i svirepo 
mučila. I ne samo to: izvesni oblici realnosti uzeše nad njim moć potpune napasti, 
polovina njegovog života bi posednuta tim tajnim i strašnim životom. Ali čovek bi bio 
i suviše malo složena stvar kada bi se zadovoljio samo sa sobom: Karamarković, 
mučen i kidan, živeći na jedan izuzetan način, beše još više kidan idejom da Radmila 
međutim ostaje ista i nepromenjena, i da prema tome njoj sva vrata stoje otvorena. Sva 
tragedija Karamarkovićeva izlazila je iz toga što on više nije mogao, ni kada bi želeo, 
povući se u jedan čist i oduhovljen život; tim pre što taj život nije nikako ni poznavao. 
Sem toga, njegov karakter, i onako sklon nastranostima, beše postao žrtva izuzetne 
razdražljivosti, hranjene s jedne strane zavišću i mrzovoljom bolesnog čoveka, s druge 
strane tom nemogućom i neostvarljivom pohotom. Bilo je tuga pogledati ga, kako u 
izvesnim časovima gubljaše lik čoveka.
Ta jednostranost njegovog unutrašnjeg života, bila je sva njegova tragedija, jer jednom 
na stazi, on je posle sam po sebi sve klizio dalje iako je bio svestan opasnosti koja mu 
preti. Progres te njegove moralne bolesti, ako tako mogu da se izrazim, bio je donekle 
kočen i usporavan radom, ali ni rad, ni talenat njegov nisu mogli da zaustave taj 
neumitni napredak: svi uslovi da izvesna fiks-ideja zavlada njime, svi uslovi da se od 
njega stvori hipokondrik i čovekomrzac, bili su tu. Prirodno je, da je on to na kraju i 
postao. Ali i ta mizantropija, i ta hipokondrija, bile su u blagom obliku i još daleko od 
one divljačnosti sa kojom su se samo nekoliko nedelja kasnije pojavile. Ne očekivati 
ništa ni od života ni od onog "posle života", ne moći objasniti nesreću i patnju jer im 
ne vidi koristi, biti posednut najstrašnijim iskušenjima a ne moći ih smiriti, stalno 
pratiti, međutim, jasnim i nepomućenim umom razvitak bolesti, osećati kako se 
svakim danom sve više bliži kraj, a ne moći se pri tom uzvisiti do potpunog 
samoodricanja, to znači doticati svu strahotu pakla. Karamarković je živeo u potpunoj 
negaciji svega i svačega; ne mogući da živi celim životom, on je odbacivao postojano 
od sebe sve ono što je moglo da ublaži njegovu nesreću i da mu učini život što 
snošljivijim, čak mogućim. Bilo je u tome nečeg divljeg, primitivnog, instinktivnog, 
ali nedostajaše rezignacija koja bi učinila tu tragediju i velikom i humanom. Naprotiv, 
Karamarković je besneo. On sam razdiraše, svojim sopstvenim rukama, još krvave 
rane i ožiljke; on činjaše sve što je moguće da pokaže, ne toliko svetu koliko sebi 
samom, kako je on žrtva nečija, koliko je bol njegov veliki; on je sam tražio da mu 
kavez bude što tešnji, mogućnost života što manja: na kraju svih tih mučenja on 
nalazaše gorkog i zlog zadovoljstva.
Opisujući maločas scenu u kojoj se Karamarković rešava da preduzme posao u 
manastiru, ja sam bio podvukao jednu stvar, koja na prvi pogled može da izgleda u 
oprečnosti sa ovim podacima što ih sada ovde iznosim. To je ona nemoguća nada da 
će se sve povratiti i biti onako kako je bilo. Sem toga, u tom trenutku on se nadaše, da 
mu u tom manastiru, kada budu ostali nasamo, može biti dokazano da nije napušten i 
da Radmila još uvek pripada samo i jedino njemu. Sve to bi kao sunčev zrak u 
njegovom mučenju. Ali tek što se namesti za sto, tek što ostade sam u svome 
kabinetu, osvetljen toplom i prigušenom svetlošću, on oseti ponovo da to nije izlaz. 
Pa i da mi bude dokazano. Šta sam time dobio? – upita se podbočivši glavu rukama. 
Ova crta najbolje pokazuje dokle Karamarković beše došao.
Malo više pokreta i napora poslednjih dana, zatim jača uzbuđenja, behu pogoršali 
njegovo krto zdravlje, koje je Radmila sa toliko muke i požrtvovanja održavala. Kako 
je bilo dockan, a on umoran, ne htede da ide do spavaće sobe, već leže na divan, koji 
mu se uvek spremao kao krevet, u slučaju da zaželi da tu prenoći. Tek što leže, on 
oseti bolove. On je znao šta to znači i stisnutih usana i široko otvorenih očiju, poče 
gledati u pomrčinu. Vreme je polako odmicalo. Pred njegovim očima počeše da 
kolaju krugovi i svetle tačke, pa odmah zatim on vide kako iz mraka stadoše da izleću 
nepoznate i nemoguće ličnosti, i kao te ličnosti žele da mu otmu sreću. Ta mora 
potraja dugo. Prozor je počinjao da se plavi. Onako izmoren i zdrobljen nesanicom, 
on odjednom dođe do jedne na izgled besmislene i očajne odluke: svršiti. Ceo mu se 
svet činio otvorenim grobom, njegove fizičke i moralne muke behu na vrhuncu, ljudi 
mu izgledahu podli i gadni, neosetljivi i egoisti. Skloniti se? Završiti sa tim nesitim 
životom jednim jedinim zamahom? Karamarković oseti neku vrstu lake jeze pri 
pomisli da ako hoće, samo jednim pokretom kažiprsta na obaraču, može preći iz 
jednog sveta u drugi. A taj drugi svet? Šta je to? Gde je to? Živi li čovek i dalje u tom 
drugom svetu na način na koji živi na ovom: pateći, voleći, koračajući? Njemu bi 
odvratno. Koračati, gledati, osećati! Ne, to je glupost. Tamo ničega nema, tamo je sve 
nepokretno, jedno, bez svetlosti i mraka, bez početka i kraja, bez ja i ti. Ni to! Tamo 
uopšte ne postoji. Zašto bi, kog đavola, i postojalo? U njemu je sve više i više rastao 
bes i uzbuna. Ko bi znao zbog čega, celo mu se čovečanstvo u jednom mahu učini 
glupim i bednim, ulančeno u svoje pohote, želje, potrebe, šibano gnusobama krvi, i 
još, sve to vide kao sliku, i na njoj ni bogataša ni siromaha, ni književnika ni fariseja, 
ni vojnika ni ratara, već masa golih telesa, smešanih i u pokretu kao gomila rumenih 
crva, bezglavih, bezimenih, na jednom malom parčetu zemlje? Čemu? Zašto? Zbog 
čega? Kako je to bilo gadno! Kako odvratno! I onda, koliko ljudi, koliko žena, u ovom 
istom času dok on ovako beznadno leži, koliko njih leži jedno drugome u naručju. 
Koliko devojaka... I to sve od reda, i one sa požudnim usnama i vatrenim očima, i one 
tihe i stidljive, i one što prvo plaču i one što same traže... Svršiti? Prestati disati taj 
kužni vazduh natopljen mirisom proleća i novog lista, leći pod zemlju i ne osećati 
ništa? Ništa... Karamarković osluškuje kuckanje časovnika i tišinu. Ništa ne osećati, 
biti ispružen, a ne osećati da si ispružen, biti zatrpan zemljom, a ne osećati da si 
zatrpan zemljom. On oseti hladnoću. Sat je kuckao još uvek. On se podiže, domaši 
rukom časovnik i pokuša da ga zaustavi. Bezmernost praznine i potpune tišine koju 
oseti u času ispuni ga strahom. On žurno pusti časovnik da ponovo odbija užurbane 
sekunde, a onda spusti glavu na jastuk. Krupne graške znoja pokrivahu mu čelo. 
Osećanje osamljenosti, međutim, toliko ga je obuzimalo da na kraju oseti nemogućnost 
da dalje tako ostane. On se ponovo pridiže i sav cepteći stade pripaljivati sveću koja se 
nalazila na malom turskom stočiću, čelo glave. Tek tada plavičasta i nesigurna 
svetlost obasja sobu, Karamarković se smiri, ali i to samo za časak.
Pobuna celog njegovog bića protiv tog ludog tela bila je tu u svoj svojoj ogromnosti. 
U vazduhu je lebdela ideja o samoubistvu nudeći olakšanje. Ali od te prve misli, od 
tog bleska, do izvršenja, put koji je trebao da bude pređen bio je dug. Jer eto, iako 
slomljen i telesno i duhovno, sem razuma sve je bilo protivno samouništenju. Ta masa 
mesa, kostiju, nerava, očajno se branila od smrti; svaka čestica, svaki delić se opirao 
uništenju, hteo da živi, da vrši svoj uobičajen posao, da stvara; od te same ideje smrti 
Karamarković je osećao kako mu se pojedini delovi tela grče i trepere. To je bila 
borba između osnovnog principa života i jednog bednog čoveka koji u uništenju vidi 
oslobođenje svoje.
Navikao da od mučenja oseća bar na kraju neko olakšanje, Karamarković se 
zaprepasti ovoga puta kada otkri najčistiji i najstrašniji bol onde, gde je čekao odmor 
u svojoj potpunoj ništavnosti. On se zatim zadivi svojoj veličini i hrabrosti sa kojom 
je otkrio izlazak; zatim se izgubi: jer ceo život njegov do tog trenutka beše u 
dokazivanju da mu je bol beskrajan, život slomljen, da je žrtva nečija; on sve to 
dokazivaše možda samo zato što mu je tako bilo lakše da zavara mučenja koja su 
dolazila od njegove krvi, od njegovog duševnog stanja. Ali u ovom času, u jednom 
jedinom uzletu, on beše prekoračio granicu: on je zbilja osećao bol, on se zbilja video 
kao "gotov", upropašćen, slomljen. Propast je dolazila od neočekivanosti sa kojom se 
taj prelaz dogodio, on se nalazio na vrhu do tada samo zamišljanih patnji, ali sada, taj 
vrhunac nije bio samo težnja njegova, to je bila u ovom trenutku najobičnija stvarnost. 
Ispod, bile su njegove dotadašnje patnje, male i ništavne, kako mu se učiniše; iznad, 
bila je praznina, prostranstvo, tišina smrti koja ga je očekivala; na sredini između toga 
dvoga, stajao je on, jasno i potpuno videći sve, razumevajući sve, shvatajući sve.
U tom strašnom i vrhovnom času njegova života, Karamarković za trenutak ostade 
nepokretna duha. Prozor se sve više plavio dolazećom zorom i, kroz praskozorje, 
plamen sveće svetljaše nekako umorno i zamišljeno. I onda, trenut docnije, on je već 
bio na drugom kraju: njegov život se do tog časa pasivno podavao, pokraj sveg besa, 
toku sudbine, čak pomažući razvoj nesreće, voljno, predano, iz dana u dan; od tog 
časa, videći se potpuno na kraj staze, pred ogromnošću nepoznatog, pred dubinom 
beskrajnosti, ugrožen čak i u tom svom nesrećnom i bednom životu, on se okrete 
protiv, on "pokaza nokte", on poče da se brani. Natrag, međutim, nije mogao, pored 
svih drugih razloga i zbog svoje gorde prirode, koja se nije mogla slomiti. Sem toga, 
on osećaše (čak i kada bi nadvladao sebe) da bi laž bila i suviše providna za njega i da 
bi time u stvari samo i dalje ostao na toj granici između dva sveta na kojoj se sada 
nalazio, što bi ovog puta bila nemogućnost fizičke prirode. On je morao, dakle, hteo 
ne hteo, u ono "dalje", u onu prazninu koja je pucala ispred njega svom strahotom 
svoje neizmernosti i neizvesnosti. Spomenuh reč: odbrana. To nije tačno, jer odbrana 
se vrši u nadi da se čovek odbrani. Karamarković je znao da se odbraniti ne može, ali 
(kao i svi očajnici, pred izvesnošću propasti, priterani u ugao što udaraju oko sebe 
neosetljivošću pobesnele životinje, ne što će se time odbraniti već da bi što skuplje 
ustupili svoj život), tako i Karamarković oseti da se "tek tako" ne može dati, i nekako 
nagonski zažele da sa njim vide još koga, još mnogo njih, posečene i oborene 
sudbinom. Sam ne, sam ne! Sa još mnogim drugim, sa Radmilom (jest, i sa 
Radmilom, naročito sa njom!) sa drugima, sa celim svetom. Svaki mora da bude 
izložen svima iskušenjima, svaki mora da strada, da ponese svoj krst. I on će, 
Karamarković, pomoći pri pravljenju krsta, on će sam pomoći da se krstovi natovare 
na leđa. Ja neću sam da nosim! – skoro viknu on, – svi, svi! Dosada sam zaštićavao... 
(kako se varao u tom trenutku Karamarković!) otsada neću, jer ni mene niko ne 
zaštićava. I onda, hoću da trajem, da gledam, što duže da trajem i gledam, za inat, u 
prkos!
On je ponavljao tu rečenicu sve dok, slomljen umorom, nije zaspao. Sveća beše, u 
svojoj staklenoj ruži, dogorela i u prozračnoj jutarnjoj svetlosti dizao se sa utuljenog 
fitilja lak plavičasti dim. Sat je kuckajući pratio kako se ta lelujava traka polako 
kovitla, diže i gubi u visini.

*	*	*

Sutra-dan Karamarković se probudi skoro veseo. Širok i potpun mir ispunjavao ga je 
svega. On je disao, kretao se, gledao, radio, razgovarao, sve to nekako lako, 
pouzdano, kao sa malo zagluhnutim ušima. Taj mir i to olakšanje padaju obično posle 
velikih neizvesnosti. Recimo, neko nam je od dragih na umoru, i to umiranje, tako 
svirepo samo po sebi, traje dugo, jedan dan, jednu noć, još jedan dan, još jednu noć. 
Sa svakim minutom, što ga provodimo nad ljubljenim bićem, naša neizvesnost raste, 
napregnutost naših živaca ide do ludila, nada naša, zaluđena, penje se i pada i čini od 
nas izgubljene senke. Činimo pokrete potpuno nerazumne, padamo na rešenja lišena 
potpuno smisla, u časovima dotičemo bezumlje. Ima nesrećnih majki, koje, izvan 
sebe, ne mogući da izdrže dalje, padaju na kolena pred ikonama i mole: Uzmi ga, 
Gospode... ili učini čudo! Taj krik, iščupan iz srca, još topao i krvav, u stvari ne ide 
kao molitva za milo stvorenje što umire. To se mi molimo za nas, za naše oslobođenje, 
za muke naše. Dokaz je tome mir u koji padamo, olakšanje koje osetimo, kada je smrt 
učinila svoje. Da, trebalo je jedno ili drugo (prirodno je da bi voleli bolje), čovek se ni 
života ni smrti u stvari toliko ne plaši: neizvesnost, ogromnost lomljenja, lebdenje 
između toga dvoga, to je ono što čovek ne podnosi, zbog čega diže ruku na sebe ako je 
to on u pitanju, zbog čega odahne kada vaga pretegne na jednu stranu, pa bilo to čak i 
na stranu smrti.
Odluka Karamarkovićeva, ovako precizirana, ovako jasna i neumitna, izbor njegov za 
nasilno rešenje svoje patnje, odluka njegova da se što skuplje da, i što bolje osveti za 
propast svoju, na kraju ljubomora na Radmilu koja je davala svim tim odlukama jedan 
bezuman lik, sve to u stvari je jasno danas, ovde, na ovom belom parčetu hartije, 
preko koje prelazi Karamarkovićeva nesrećna senka. Jer prošla noć, nesanica, svetlost 
zore, dogorela sveća, fizički bolovi, sve je to bilo jasnije i određenije u njegovom duhu 
od onoga što se te velike noći dogodilo u njegovoj podsvesti. On je osećao da je 
rešenje palo, osećao je to po miru koji beše zavladao njegovim bićem, ali kako, kada, 
i čak u krajnjoj liniji zašto (ma koliko to izgledalo nemoguće!) on nije znao. Tek 
nekoliko meseci kasnije, opet jedne bele noći, pred njime se otkrio sav ponor njegove 
duše; tek tada je razumno i shvatajući sagledao do dna; tek tada mu je postalo jasno 
ono: i Radmila, i Radmila! Ali već toga jutra, kada se probudio sa tom lakoćom u 
sebi, zatim kasnijih dana, Karamarković uporno, iako nesvesno, poče izvoditi taj 
pakleni plan koji se beše začeo u bunilu i snu. On je, iako pod običnim pogledom isti, 
bio kao omađijan, kao hipnotisan. Jer od tog prvog jutra, on poče prolaziti kroz 
događaje očiju zaslepljenih krajnjim ishodom, koji ga je vukao sebi silinom magneta; 
on beše kao ukočen tim strašnim rešenjem, kada će se sve srušiti u mrak, u ništavilo: 
i hrabro je išao njemu, kao čovek izgubljen u magli što krene prema nenadno 
ukazanoj svetlosti; ne obzirući se po čemu gazi i kako; neće li, pre nego što stigne do 
te svetlosti, propasti među prepukle stene. Rekao sam: on još nije znao kako. To 
"kako" dođe iznenada, kao što se to obično dešava. I Karamarković odjednom poče 
da gleda u tome kraju ne lični završetak; sve uze u času značaj jedne "opšte" osvete 
prema svemu tome čije bitisanje nije priznavao, prema svemu tome crnom i 
neznanom u koje je hteo i morao da se utopi.

XIX
Tih dana, pred stanom u kome dotle stanovaše pokojni Miljković, zaustavi se jedan 
fijaker iz koga izađe jedan sasvim mlad čovek. On proveri broj na kući (malo ga 
dirnuše spuštene zavese na svima prozorima) pa pošto se uveri da je to ono što traži, 
on žurno i nervozno poče zvoniti na spoljnjim vratima. Bilo je još rano jutro: jedva da 
beše prošlo sedam časova. Mladićeva spoljašnjost, iako možda još do juče brižljivo 
negovana, skoro da ne ulivaše poverenje. Odelo mu je bilo "po poslednjem žurnalu" i 
skoro novo, ali u neredu, izgužvano i sveže isprljano. Ličio je na čoveka koji nije, 
putujući vozom, cele noći spavao; ili na nekoga koji je pijan. Kada služavka otvori 
tešku kapiju, on je odgurnu i skoro utrča u veliki zasvođen ulaz. On dođe već do vrata 
što vode u predsoblje, ali se tu okrenu, i ne gledajući na uplašenu devojku, poče 
govoriti, zadihano i nerazumljivo:
– Reci mu da hoću... Onaj mladić, on već zna. Idem, pristajem, Bogu iza leđa, gde 
hoće!
Devojka ostade i dalje na mestu, sva uprepašćena, otvorenih usta.
– Rekao je da mogu da razmislim, do danas, do sedamnaestog... Je li danas 
sedamnaesti? – upita on najednom, zaustavivši se pred služavkom.
U to se vrata na predsoblju otškrinuše i kroz njih izviri jedan mali, potpuno ćelav i 
mršav čovek, obučen u bogatu sobnu haljinu, koja mu je bila neobično velika. 
Mladić baci jedan uzgredan i ravnodušan pogled na nj, sleže ramenima i onda, u istom 
času zaboravi na pridošlicu. On ponovo stajaše pred služavkom koja davaše neke 
znakove mršavom čoveku na vratima i to ga sasvim naljuti:
– Šta ste se kog đavola udibili! Zar niste čuli šta sam vam rekao?!
– Ne znam šta hoće... – odgovori devojka na jedno nemo pitanje ćelavog čoveka, koji 
je još uvek izvirivao kroz vrata predsoblja ne smejući, izgleda, da se reši da ih sasvim 
otvori.
– Kako ne znate! – zgranu se mladić. – Zar ovo nije kuća gospodina Miljkovića? 
Miljković, Miljković, šta me gledate sa tim telećim očima, Miljković, bele brkove 
ima, kicoš starac!
– Vi ste jamačno hteli reći, – procvrkuta najednom mali gospodin ljubaznim glasom, 
izvirivši malo više iz svoje rupe, – bivša kuća gospodina Miljkovića...
Mladić se okrete sasvim začuđen. On ga tako radoznalo pogleda, kao da ga čas ranije 
uopšte nije ni primetio, da mali čovečuljak oseti skoro neprijatnost. Uvukavši glavu u 
ramena, on sasvim neljubazno i kao da se otresa neobičnog gosta (taj glas i pokret 
imaju tvrdice kada odbijaju pred crkvom prosjake):
– Moj rođak, koga izgleda tražite, poginuo je, gospodine.
– Kako... kako poginuo?!
– Tako, pao pa poginuo... 
Mladić prebledi.
– Poginuo... – promrmlja on, – zašto baš poginuo?
– Slučajnost... nesrećna slučajnost! – uzviknu čovek na vratima.
Tek u tom trenutku mladić kao da dođe sasvim sebi. On pređe rukom preko čela pa 
zatim ponovo poče posmatrati svoga sagovornika. On vide tu široku i skupocenu 
sobnu haljinu čiji rukavi dopirahu do vrhova prstiju malom čoveku, mada ih je ovaj 
svaki čas zagrtao, vide kroz otškrinuta vrata nered od pootvaranih ormana i sanduka i 
jedan osmejak pređe preko njegovog lica (ali kako je bio vrlo izmučen i umoran, taj 
osmejak bi samo jedna neprijatna grimasa).
– I taj havelok, – pokaza on prstom, – što vam tako lepo stoji, i to je vašeg rođaka, a? 
– Zatim, posle male pauze: – Pa to ste vi njegov naslednik, srećni čoveče!
Mladić ostavi "srećnog čoveka", i njegov nasleđen havelok i poče šetati po ulazu. 
Jedna duboka bora beše mu se urezala vertikalno po čelu, između obrva. Njegovo lice 
dobi tim još umorniji izraz. Naslednik ga je pratio uplašenim pogledom, ne smejući ni 
da mrdne, iz straha da ponovo ne privuče pažnju na se. On počinjaše, kako je bio 
palančanin, da se pribojava nepoznatog mladića, kada se ovaj zaustavi pred njim.
– Pa onda... ko će opravljati te starudije?
– Koje starudije?
– Šta ja znam koje! – obrecnu se mladić. – Tamo neke manastire, crkve, đavo će ga 
znati!
– Ah, ah, vi mislite na tu restauraciju... Pa moj rođak je to preduzeo zajedno sa 
nekim... Mislim da se zove Karamarković.
– Ko je taj? Gde stanuje?
– Ja ne znam gde stanuje. To će devojka znati. Juče sam ga prvi put video... zbog 
nekih planova.
– Karamarković, Karamarković... – nešto poznato beše u tom imenu i mladić se 
zapita: Gde li sam ga to čuo? – ali on beše uzbuđen, glava ga je bolela, svi napori da 
se seti ostadoše uzaludni. Zvukovi imena u njegovom sećanju nisu nailazili na 
odgovarajuću sliku, već na prazninu. – Da nije?...
– Ide na dve štake. Malo poguren. Morali ste ga dosada gde videti. Povlači obe 
noge... Ja mislim da mu je to od rata.
– Do đavola noge! Šta me se tiču noge! Gde stanuje? Gde je ta devojka što zna?
Jedva mu služavka reče ulicu i broj, a mladić već jurnu izlazu. Naslednik pojuri za 
njim. Zatim kada stiže do teške zasvođene kapije, viknu:
– Čekajte!
Mladić se zaustavi. Bio je već kod fijakera.
– Zar mi ne bi rekli vaše ime? – upita što je mogao ljubaznije čovečuljak.
– Zašto?
– Tako. Možda će mi trebati.
– A ako vam ne dam?
Mladić učini pokret da uđe u kola, ali se naglo vrati. Postaja malo pred šćućurenim 
naslednikom, gledajući ga smešeći se:
– E baš ti lepo stoji taj havelok! – Zatim, izvadivši jednu posetnicu on se zabavi 
trenutak gledajući kako čovek zavrće rukave da bi je mogao uzeti. – Moraćeš ga 
samo skratiti. –
Onda se gotovo naljuti na se i uskoči u fijaker.
Naslednik pročita sa velikim čuđenjem posetnicu, na kojoj je bilo francuskim 
pravopisom i slovima ispisano:
Srba Mijušković.

XX
Našavši se u fijakeru Srba ponovo poče pretresati sve mogućnosti. Izlaza nije bilo. 
Nebo beše toga jutra nisko i vlažno. Bez sunca, sa jedva ozelenelim retkim drvećem, 
sa mokrim zidovima kuća od noćašnje kiše, ulica izgledaše kao zatvorena kutija: 
disalo se teško, sa mukom. Srba pođe pešice. Kretanje ga malo umiri. On poče prvo 
gledati oko sebe, zatim shvatati u kakvom se stanju nalazi. Oseti umor i glad. Još više 
žeđ. Svrati u prvu bozadžinicu koju naiđe na svome putu i onako s nogu popi nekoliko 
čaša. To ga malo osveži i okrepi.
Srba nije bio od ljudi koji su skloni očajanju. On beše prosto zapao u jednu od onih 
moralnih kriza, koje su u toliko jače, u koliko se ređe pojavljuju. Ako se tome doda 
nervno razdraženje njegovo (jer sve što je učinio za ova tri ili četiri dana pa bilo 
ovako ili onako – on smatraše kao svoju neoprostivu slabost), onda se sasvim može 
zamisliti do kakvih je dubina patnje morala da siđe njegova nezavisna i, u osnovi 
svojoj, naduta i gorda priroda.
Pošto se umorio od lutanja, on se vrati kući. Prvi put možda u svome životu on 
vrebaše čas kada pred kapijom neće biti nikoga, da bi mogao ući neprimećen. Ono 
što ga je naročito i najviše poražavalo celo ovo vreme, beše simpatija njegovih iz 
porodice, simpatija poznatih, simpatija čak i nepoznatih, kao što je bilo njegovo 
čudno i neobično poznanstvo sa starim Miljkovićem. Ušavši u svoju sobu, on sa 
strahom pogleda prema stolu. Šta bi dao (jer zašto ga taj svet nije mrzeo, kada je to 
zaslužio, zašto ga je pritiskao osmesima i razumevanjem kada on to nije tražio?), ah, 
šta bi dao da je mogao u tom času videti da je zaboravljen, napušten, odgurnut, 
prezren! Možda bi se onda u njemu probudio prkos i jogunstvo, možda bi onda rekao: 
A, vi tako? Onda ću ja ovako! – posle čega bi cela moralna kriza bila neutralizovana 
zloćom; i mesto traženja izlaza, on bi možda mirno ostao u Beogradu da produži svoj 
laki i veseli život. Međutim, na stolu ga je, valjda još od sinoć, kao i uvek, čekala 
njegova večera. Bila je pokrivena belim ubrusom, da prašina ne bi padala na nju. Ah, 
Bože, – pomisli Srba, – kakav sam nitkov, kakav gad! On leže onako obučen i predade 
se ponovo neumitno istom krugu misli. Da je, na kraju krajeva, mogao na neki način 
izići iz vrtloga jednih te istih predstava, koje su mu dolazile pred duh sve pod jednim 
te istim oblikom, možda bi mogao i pronaći štogod. Ali ovako, duh se samo tupio i 
oglupljavao od neprestanog okretanja u krug. Činilo mu se da je na "ringišpilu" i da se 
predmeti od brzog obrtanja počinju stapati ujedno.
Sat otkuca deset.
Srbi izađe pred oči sastanak sa materom, posle one razuzdane noći. Videći ga, oko 
podne, gde se vraća, još pomalo u magli, ona beše naglo prebledela. Izmenjali su 
samo jedan jedini pogled i ona je brzo, pocrvenevši do korena kose, oborila oči. 
Držala se za kraj stola, cepteći celim telom. I on, mesto da je pao na kolena pred nju, 
pomislio je: ona sada zna celu istinu. Zatim je ušao u svoju sobu razjaren jer "čega se 
ona imala stideti"? To sam ja, ja nitkov, a ne ona. Pa što me ne grdi, što ne viče, što 
obara oči?! Ni Veru, ni oca ne beše video ni tog dana, ni sutradan, mada je celo 
vreme preležao na ovome divanu. Jesu li se krili? Jesu li ga bar oni prezirali? On beše 
do besnila razdražen tim ćutanjem. On je skoro imao želju da ide da ih traži, da ih 
izaziva, da ih muči... Međutim, kada se sinoć vratio kući na svome stolu je zatekao 
dve cedulje. Prva je bila od oca: "I vidjeh kao stakleno more smiješano sa ognjem, i 
one što pobjediše zvijer i ikonu njezinu, i žig njezin, i broj imena njezina, gdje stoje na 
moru staklenome i imaju gusle božije". Nečega više. Rukopis je bio čitak, brižljiv, 
nanizan, izvesne reči pažljivo podvučene crvenim mastilom. Druga cedulja je bila od 
Vere: "Srce me boli zbog tvoje muke... ti nisi kriv, ja to znam i ja se ne ljutim. Ja te 
još više volim sada, Boga mi!" On nije znao šta da radi. Noć provede nad stolom 
pišući. Kako je sve to tačno video!...
Ako bih ostao u Beogradu, – nastavi Srba svoj mučni put, prevrćući se po krevetu, – 
nikako ne bih mogao odoleti iskušenju. A ja moram promeniti život (zašto "moram"? 
– bunilo se nešto u njemu), ja moram početi. Sve je to tako glupo, a što je najgluplje, 
ja još ni sada ne znam šta hoću; još sada mislim na sve kao na neku paradu, na tako 
ne znam šta. A najgore je od svega, što ja sve to tako lepo znam, a da me sada neko 
pozove, ja bih ponovo poleteo natrag. Kao i onog večera... ah, ah, kakva sam 
propalica, kakva bezkarakterna krpa! – Srba se seti Miljkovića: – Zatim taj stari sa 
njegovom ponudom, kako je sve to najednom lepo počelo! a kako se svršilo!
Sat otkuca pola.
Ako bih ostao u Beogradu... Srba skoči sa kreveta. Oči su mu plamtele nesanicom, u 
glavi mu je vrilo, ramena su ga bolela. On pređe rukom preko čela i oseti da mu je 
dlan neobično vreo. Zatim se nenadno seti Radmile, vide je onako kako je beše prvi 
put opazio u salonu g-ce Jovanović, povučenu, u polutami, jedva osmehnutu i tužnu. 
Laka jeza prođe mu kičmom, kao da beše video pred sobom priviđenje jednog umrlog 
bića. On napreže svu jačinu svoje volje da što pre ukloni iz sećanja taj ženski lik i to 
mu najzad pođe za rukom, ali mesto njega on vide Mariju, zatim kroz maglu se 
provuče jedno drugo svetlo žensko telo, sa glavom zabačenom, u senci. Sama ideja da 
bi, kada bi ostao u Beogradu, morao gledati svakodnevno ovaploćenu svoju niskost u 
nevinim Verinim očima, (je li me videla? je li znala šta činim?) učini da Srba izgubi i 
ono malo neodlučnosti što mu beše ostalo. I on, sa preneraženjem utopljenika, 
uzviknu skoro glasno: Ne, ne, ja moram otići iz Beograda, i to što pre, što skorije, 
odmah! Gospode, pod drugim nebom, okružen drugim ljudima, ko zna...
Stajao je kod prozora, sa naslonjenim čelom na prozorsko okno, sa suzom na obrazu 
(to je bila valjada prva suza u njegovom životu!) I tada, ulicom prođe jedan prosjak. 
Kakao je ulica bila pusta on iđaše pravo, noseći pod pazuhom jednu ogromnu štaku. 
Srba se zainteresova. Na kraju ulice se pojavi jedna žena. Spazivši je, čovek sa 
štakom se odjednom iskrivi, ožalosti lice i svom se težinom obesi o svoju štaku, 
spremajući se da zakuka za milostinju. Ah, lopov, misli da ga niko ne vidi! I ta 
nenadna opaska osvetli odjednom duh našeg junaka. On odmače čelo od prozora, 
skoro viknu. Da, da, – ponavljaše hodajući po sobi, – to je! Izlazak je tu! I ja kreten da 
se ne setim ranije! I kako sam mogao zaboraviti! Njemu mora biti neko potreban, 
svakako, svakako!
Srba zbaci sa sebe svoje isprljano i izgužvano odelo i poče se brižljivo umivati i 
spremati. Umor mu se beše u času izgubio.
Sat otkuca jedanaest.

XXI
Sve do trenutka kada zazvoni na stanu Karamarkovićevom, Srba ne pomisli ni 
jedanput na to šta će on reći tome nepoznatom čoveku i šta mu u stvari tražiti. Tek 
pošto diže ruku, tek pošto pritisnu dugme i spusti ruku u očekivanju da se vrata 
otvore, tek u tom času Srba primeti da ništa nije smislio, da skoro ne zna ni kome ide, 
ni zašto. On se toliko uplaši od same činjenice da je čitav sat proveo misleći na 
nešto, i izvodeći to na šta je mislio, a u stvari nemajući o svemu tome ni jednu jedinu 
svesnu misao, da htede da pobegne, ne toliko od tih vrata iza kojih se već čuju koraci, 
koliko od samoga sebe, od svoga bunila.
Karamarković se tek beše vratio iz Ministarstva i jedva da beše ušao u ovoj kabinet. 
Pogledavši radoznalo pridošlicu, on se ne mogade uzdržati od lakog mrštenja obrva: 
nešto nalik na neraspoloženje protiv tog mladog čoveka, nešto kao nepoverenje prože 
ga celog. Taj prvi utisak koji osetimo poneki put upoznajući se sa nekim, ne vara 
skoro nikad. Međutim, ovoga puta kod Karamarkovića to se pojavi i iščeze pre nego 
što Srba uspe i da se približi stolu. Srba beše sad pažljivo obučen u lepo sivo odelo, 
sveže izbrijan, držeći u jednoj ruci svoj šešir, u drugoj jednu običnu đačku plavu 
svesku. Tek što vide Karamarkovića, sva nervoza, svo bunilo nestade u času. Osećao 
se mirnim i punim poverenja. U tom trenutku, dok je prilazio stolu i gledao u 
Karamarkovićevo lice (jedno od onih mršavih i pravilnih lica čiju prozračnost i 
belinu, dobijenu dugim životom u zatvorenim prostorijama, još više ističe mala 
negovana brada) Srba se seti da će se sve dobro svršiti. On poče vrlo mirnim glasom, 
skromno, ali se već kod druge rečenice spotače, ubrza, pomuti i najzad sasvim stade. 
Bio je kao jedan od onih ljudi što pod radoznalim pogledima sveta zbijenog iza 
kordona žandara koji održavaju red, prelazi na kakvoj paradi očišćeni i prazan prostor. 
I tek što se zadovoljno osmehnuo u sebi zbog dostojanstvenog izgleda koji beše sebi 
dao, a on se, baš zbog te ideje da ide dostojanstveno, zaplete, ili zakači na neki 
kamičak, zabatrga i jedva na kraju uspe da se zadrži na nogama. Posle takve zgode, o 
dostojanstvu nema više ni pomena i takav grešnik gleda da se što pre skloni ispod 
zajedljivih primedaba i smeha zgnječenih građana, pridržavajući svoja odličja i 
ispravljajući nakrivljeni cilinder.
Jedva primetno nasmešen, Karamarković ponudi Srbi stolicu:
– Oprostite da vas dočekujem sedeći.
– O, ništa. Ja znam... ja baš zbog toga... – Srba se po drugi put beše zbunio.
Karamarković se ponovo osmehnu.
– Zašto se zbunjujete? – upita on nekako naročito blago. – Ako imate šta da mi 
kažete, a pretpostavljam da imate kada ste došli, a vi kažite. Budite otvoreni, bez 
cifranja. Vi hoćete za nešto da me molite?
Da li on to zato misli da hoću da ga molim što držim obe ruke sa šeširom na 
kolenima? – i Srba krišom, da Karamarković ne primeti, smače šešir sa kolena. I 
onda, malo sramežljivo:
– Da, hteo bih da vas zamolim... ali, ja bih to posle. Hteo bih prvo da vam ispričam 
nešto... da bi bolje razumeli.
– Slušam. – Karamarković pažljivo razgledaše Srbu: Taj mora da ima uspeha kod 
žena! – Vi ste... student?
Trenutak Srba kao da oklevaše.
– Da, na žalost još uvek student.
– Što na žalost? – Kakva pleća! – Vama tek ako je dvadeset i...
– Dvadeset i treća. Reći ćete možda: svega dvadeset i treća. Ali toliko se brzo živi! – 
kako je ovo neukusno što sam sada rekao, pomisli. – Meni se međutim čini da mi je 
trideseta. Samo za ovo poslednjih nekoliko meseci, nedelja, čak dana... Početak vam 
neću pričati, nepotrebno je... i dugo. Uzrok je naravno žena. Verujte mi, tu je tako 
zamešateljstvo, takav neobjašnjiv zaplet! Ali, glavno je ovo... bila su dva izlaza: ili 
pokušaj, ili metak u čelo. Ostati u Beogradu je nemoguće.
Karamarković je izgledao kao da pažljivo sluša. Ali, on se najednom trže iz svoje 
nepokretnosti.
– Izvinite, jedno pitanje.
– Molim.
– Koliko vi možete imati u visinu? Vi ste vanredno lepo razvijen čovek. Metar i 
sedamdeset... čak i...
Srbu neobično zbuni ovo pitanje.
– Metar i osamdeset i pet. Ali, zašto vi to?..
– Ništa, ništa, – užurba Karamarković videći da se Srba beše sav zajapurio. – Ništa, 
ja to tek onako. Dakle, ostati u Beogradu, postalo vam je nemoguće... Ne bi li 
zapalili?
Posle dugog ćutanja Srba nastavi, gledajući pravo ispred sebe i vrlo tiho. Ali on 
napravi svega još nekoliko rečenica i bi ponovo prekinut. To je, uostalom, bila 
poslednja nezgoda, posle koje Karamarković vide i sam da dalje ne može. Ali on beše 
pojavom tog mladog i zdravog čoveka naveden na večitu temu njegovih misli, na 
temu koja je bila jedna vrsta "lajtmotiva" njegovog unutrašnjeg života i zadržati se bilo 
mu je teško. On dakle i ovoga puta, idući za svojim unutrašnjim monologom, postavi 
pitanje Srbi, bez obzira što ovaj pričaše o sasvim desetom, i tek kada postavi, on 
primeti da i suviše daleko zalazi. Na sreću, pitanje bi za Srbu povod da prevali preko 
jezika ono što mu ležaše najteže na srcu i kada Karamarković upita: A vi ste osvajač, 
a? – on najednom pogleda u oči ovome i nasmejavši se gorko, uzvikne:
– Osvajač! Dabogme, osvajač! U tome je cela tragedija: prikačili su mi taj naziv, o 
meni se govori kao o nekom neodoljivom, i ja sam priležem (iz sujete, naravno!) da 
dokažem kako oni imaju pravo, ali u osnovi meni ta uloga ne ide od ruke, ona mi se 
gadi. Pravi osvajač mora da bude bez srca, da prelazi od cveta do cveta, ako ne sa 
zadovoljstvom, a ono sa lakoćom, a vidite li, ovoliki koliki sam, sa svim svojim 
cinizmom (ah, koji nije moj, koji ne dolazi od mene, to sada jasno osećam iako sam 
toliko stvari počinio da ga dokažem, u prkos sebi, u prkos svetu!) ja tražim mesečinu i 
blagost koja dolazi od čistote osećanja... – Srba zastade, pogleda neodlučno na 
Karamarkovića, pa onda, videvši da se ovaj smeška, on nastavi, spustivši sasvim 
glas: – Vi mi ne verujete. Niko mi ne veruje. Slušajte! Meni je dovde, do preko glave, 
meni se na sve zgadilo, na mene samog na prvom mestu. – Ovo je nepotrebno, ljutio 
se u sebi Srba. Zašto govorim o ovim glupostima? Ali on beše "ponesen", reč je 
bujala, on beše slab da je zadrži. – Jer zašto nisam kao drugi svet? Zašto moram, 
posle učinjenih gadosti, da ovoliko razbijam glavu? Kada bi ceo svet koji učini po 
kakvu nemoralnost patio bar deseti deo onoga što ja patim, svinjarija i gadosti ne bi 
bilo više na svetu. A ja vidim da gadosti postoje: žena vara muža sa njegovim 
prijateljem, čovek sifilističar uzima osamnaestogodišnju devojku, brat prodaje sestrin 
nakit, jedini njen miraz, da bi pobegao sa jednom propalom ženom, verenica vas 
vara... Znači onda da oni sve to rade bez griže savesti (kako bi se drugojače 
objasnilo?), lako, onako kao što jedu sladoled...
– Pa to je svejedno, – primeti još uvek blago Karamarković, – imali svesti ili nemali. 
Šta vam vredi to što se posle izvršenog kidate (bolje je zato ne kidati se uopšte!) kada 
ćete, kada se smirite, počiniti kakvu... svinjariju, kako ste se vi maločas izrazili. To 
vam je tako.
– Mislite li vi to ozbiljno?
– Potpuno ozbiljno. I idem još i dalje. Čak ćete možda sa većim zadovoljstvom pojuriti 
poroku (posle griže savesti), uživajući unapred u mukama koje će vam to zadovoljstvo 
doneti. Kao pušač koji zna da će ga svaka nova popušena cigareta stati po pet minuta 
najtežeg kašlja, i koji opet pali.
Karamarkoviću bi prijatno da govori sa tim mladićem što beše ušao na najmirniji 
način sa ulice, nepoznat; i što sada, sedeći pred njim, tuđim čovekom, govori o tim 
stvarima na najprirodniji način.
– Kakav ste vi to čovek? – upita najednom Srbu.
Srba obori glavu i dugo ne odgovori ništa. Najzad zamišljen:
– Kakav čovek! – reče. – Da sam bio čovek, nikada ne bih učinio ono što sam 
učinio. Ja sam propalica, najgora, jer znam da sam to, eto šta sam! – On baci jedan 
neodlučan i brz pogled na Karamarkovića i tek posle lomljenja od nekoliko časaka on 
se usudi da progovori ponovo: – Vi idete sada, za koji dan da opravljate i podižete 
neki manastir... da, da, ja to znam. Vi ste... pa da... vi ste...
– ...arhitekta.
– Ne, ne! – skoro viknu Srba. – Što me zbunjujete? Ja sam i bez toga van sebe. – Posle 
tog uzvika, on naglo rešen, brzo i jasno, zadihan, kao da se žuri da što pre skine to 
pitanje sa dnevnog reda: – Hteo sam da kažem ovo: vi ste čovek... težak na hodu, 
vama je neophodan jedan odan pomoćnik... koji će trčati tamo i ovamo, izvršivati 
vaše naredbe, nadgledati u vaše ime. 
Karamarković se uozbilji.
– Prvo, – reče on, prelazeći odjednom na jedan suv i zvaničan ton, – ja imam svoje 
pomoćnike. Drugo, šta bi vi mogli da radite? Šta studirate?
– Prava. Ali sam ranije bio godinu dana na tehnici.
– A ko vam je rekao da ja... pa da, to ste mogli čitati i u novinama.
– Ništa ja nisam čitao u novinama. Ja uopšte nisam čitao novine u poslednje vreme. 
Mene je hteo povesti sobom onaj stari, kicoš starac, – zacrveni se Srba, – vaš ortak, 
Miljković. Eto, to sam trebao prvo da vam ispričam! – seti se najednom.
– Čekajte, čekajte! Velite da vas je Miljković hteo povesti? Otkuda vi poznajete toga 
gospodina?
– To je ta priča što sam vam je hteo ispričati, to ću na kraju! Ovde se radi, gospodine, 
o biti ili ne biti, o čitavom jednom životu!
– Dobro, dobro! – Karamarković postajaše nervozan. – Budite precizni: vi hoćete da 
vas zaposlim, da vas povedem sa sobom.
– Da, jedino to.
– Dobro. Ali mi sada objasnite ovo: zašto, zbog čega želite da odete iz Beograda, i to 
baš ovamo gde ja idem?
– Ja uopšte nisam mislio na vas da bih vam mogao sam odgovoriti zašto. – prizna 
Srba posle malog razmišljanja. – Na taj sam manastir mislio zbog toga što mi je bio 
ponuđen u jednom teškom času i što je on, u svoj magli koja me je okružavala, bio 
jedino mesto na koje sam mogao sa pouzdanjem misliti. Na jednoj strani metak, na 
drugoj manastir. To je prosto. Ja sada uviđam da ima i drugih mogućnosti, verovatno i 
drugih mesta...
Srba se naglo sneveseli.
– Vidite, na sve te druge načine ja nisam mislio, jer uopšte nisam mislio, ne samo na 
načine, nego, čini mi se, ninašta. Počelo je sa jednom malom duševnom 
uznemirenošću, pa je došao jedan strašan događaj, u intimnom smislu, naravno... 
Jedna katastrofa koja je povukla drugu, ova treću i tako dalje...
– I zbog te prve katastrofe, vi ste se... – prekide ga Karamarković koji počinjaše da 
nazire naličje svega, – vi ste se... onako po srpski... opili?
On se nadao da će ova primedba naljutiti Srbu. Međutim ovaj obori glavu (on bejaše 
na vrhuncu ponižavanja, i u tome nalažaše tolikog olakšanja svima svojim moralnim 
mukama, da čak i ne pokušavaše da se zadrži u tim gorkim ispovestima) i odmah, 
jednim blagim glasom, priznade:
– Po srpski. Do besvesti. Počelo se u Skadarliji, svršilo u Topčideru. Bilo je i cigana, 
i sveta koji nisam poznavao, i lupača kao što sam ja što su kasnije podolazili i zaseli 
za moj sto. Bilo je, jednom rečju, svega i svačega, i glupo, gadno, odvratno! A ja sam 
bio odvratniji od svih, od svega zajedno! Kako sam u takvom stanju mogao misliti na 
ma šta bilo? Sve je bilo puno dima, ispolivano, puno prostačkih reči... – Srba zastade 
za časak: – a onda, tu je bila i neka Marija... mlada žena, sa kojom sam se poznavao 
još dok je bila devojka; to jest, nazovi devojka. Zašto sam je sreo? I zašto baš toga 
večera? Da, zašto baš toga dana, kad sam bio zatrovan, uznemiren, nesvestan onoga 
što hoću, a ne jednog drugog kada mi taj susret ne bi značio ništa. Ta ja sam je toliko 
puta sreo od onog doba i nijednom se nisam zadržao! Čak bi prošao ne pozdravljajući 
je! Svejedno. Tu smo se sreli, zastali, progovorili reč-dve i ostali zajedno. Srba zari 
glavu u dlanove i ostade tako časak. – Pred zoru... velim, pred zoru, a bilo je skoro 
jutro, njen muž nas pronađe. To je još dečko, razuzdan i pokvaren, jedva da mu je 
dvadeset i prva godina. Jadnik, on je potpuno u rukama Marije. Šta je on morao 
provesti te noći! Jamačno je pretresao sve kafanice po Beogradu i okolini dok nas nije 
pronašao. Bio je potpuno zaluđen od nesanice, od besa, od umora. Marija mi je sedela 
u krilu... on poteže revolver... Ja skočim i lupim... Posle se već više ničega ne sećam. 
Znam da je nastala očajna gužva, da se svet podelio na dvoje... U to me je neko udario 
po glavi štapom, stolicom, ne znam... kada sam kasnije došao sebi, video sam se u 
jednom fijakeru. Jedan stari gospodin sedeo je kraj mene.
– Miljković?
– Da. Ali ja ga nisam poznavao. On je bio tako lep starac! I otmen! Fijaker se peo u 
korak onim vijugastim putem više Hajdučke Česme. Sunce se negde rađalo i sve je 
bilo natopljeno rumenilom; kroz čestar se video po koji dren u cvetu... Bilo je sve 
tako neobično. Zatim, teme me je jako bolelo. Ja zatvorih oči. Kada ih ponovo 
otvorih, kola stajahu pred ulazom na Nemačko Groblje. Bilo je vrlo sveže; i vrlo 
svetlo. Kraj kola je stajao moj starac i čekao. Ja siđoh. On me uhvati pod ruku i mi 
pođosmo kroz travu. Što je u svemu najzanimljivije, i čemu sam se ja u sebi beskrajno 
divio, to beše činjenica da se nisam ničemu čudio. Niti opirao. Bilo mi je tako dobro 
da neko drugi upravlja mojim pokretima! Ta jutarnja šetnja, zatim taj veliki i sveži 
jutarnji pejzaž sa Beogradom u dnu i razlivenim prolećnim vodama Save i Dunava što 
dotiču obzorje iznad njega, poklopljen tim beskrajnim ružičastim nebom, zatim taj 
gospostveni starac sa belim brkovima, sve je to, posle dima, cigana, tuče, graje, ličilo 
na jedan veliki i dobar san. Disao sam mirno, lako, sa slašću. I nisam osećao da idem. 
Osećao sam takvo blaženstvo da se ne bih začudio da sam u tom trenutku digao ruku i 
odjednom primetio da su mi se prsti pretvorili u zrake. Zadržah se. "Kako je depo, zar 
ne?" – upita starac. Ja se osmehnuh: "I tiho". – dodadoh. I u tom istom magnovenju 
mi se učini, da sam još jednom stajao na tom istom mestu, ruku o ruku sa tim starim 
gospodinom, i da je on rekao: kako je lepo, a ja dodao: i kako tiho; učini mi se kao da 
je sve to već jednom bilo, ali istovetno, i sunce koje dolazi iskosa, kroz rumenu 
maglicu, i Sava koja se iskri, i taj nenadni cvrkut u granju, i nenadni udarac povetarca 
koji donosi neki udaljeni glas, i ta seta u grudima... Sve to ako je potrajalo najviše 
samo toliko koliko je misao o istovetnosti mogla proći kroz svest, i već idućeg časa, 
iako nisi ni trepnuo, ni udahnuo vazduh, ni učinio ma i najmanji pokret, svetlost kao 
da se promeni, stvari kao da uzeše neku drugu vrednost, niti, koje spajahu svu tu 
gomilu predmeta i osećanja sa mojim unutarnjim bićem iščezoše, i ja osetih 
neizmernu prazninu i tugu. Uzdahnuh i sedoh. U daljini otkrih jedno potopljeno 
ostrvo, koje samo još više jada dodade mome već i onako ranjenom srcu.
– Onda se stari gospodin nagao prema vama, – prekide Karamarković Srbu, – i 
upitao: šta je vaša budućnost?
Srba začuđeno pogleda Karamarkovića.
– Ne baš tim redom, – reče, – ali posle... pošto sam mu ispričao šta se sa mnom 
dogodilo. A ispričao sam mu sve, sve do najmanjih sitnica. On me je pažljivo slušao, 
vrlo pažljivo. Zatim mi je govorio kako treba da "odradim to što sam sfućkao", da je 
tepeluk i dukate on otkupio i da će mi ih vratiti kad oceni da je došlo vreme da mi ih 
vrati, ali da me uzima za svoga sekretara. I da moram sa njim u taj manastir. Sve mi to 
u trenutku bi sumnjivo. "Tepeluk sam i ostalo ja prodao... ni od koga ne tražim da mi 
ih poklanja ponovo! I najzad, – rekoh, – otkuda ja sa vama? Šta vi hoćete od mene?" 
On mi objasni da me je pratio, još od uveče: "Sve mi se to vaše ponašanje činilo 
sumnjivo. Dopao mi se vaš izraz. Vi niste pokvaren mladić." "Ali ja neću iz 
Beograda! – uzviknuh. – I onda, ja sam pokvaren. Eto, ja ne mogu da žrtvujem ni 
jedno svoje zadovoljstvo. I radi čega, za koga?" On se naburi. "Za koga, za koga! I 
kakva žrtva..." "I na kraju, – odvratih, – sve su to za vas španska sela!" Miljković se 
sasvim naljuti: "Nisu brajko, to za mene, nego za tebe španska sela!" "Pa i to, – 
odgovorih pakosno.– I na kraju, budite jasni i kratki: vi iz svega moga života hoćete 
da izvučete zaključak, da nisam umeo sam da živim, da mi je potrebna dadilja, i da 
sam se dosada ponašao kao najgori glupak." "I gore, i gore! – viknu on podižući štap 
u vis, – kao svinja, kao prava pravcata svinja!" On mi okrete leđa. Zatim se vrati: 
"Dajem ti vremena do sedamnaestog. Razmisli. Pred tobom se nalazi mogućnost da 
postaneš čovek. I još nešto: ako se rešiš, da mi u jednu svesku ispišeš sve, ko si, šta 
si, šta si sve počinio dosada, kakve su ti bile želje... Jesi li razumeo? Evo ti adrese." 
Pratio sam ga pogledom dok nije zamakao. Koračao je sitnim koracima i pravo. S 
vremena na vreme potkečio bi svojim štapom koji kamičak kad bi mu se ovaj našao 
na putu.
– Kada je to bilo?
– Trinaestog ujutru.
– Tog istog dana je, nekoliko časova kasnije, već bio mrtav.
– Ja sam za tu nesreću doznao danas, jutros. Do danas sam se lomio; na kraju krajeva 
se rešio. Odlazim... i nalazim nepoznata lica. Zatim sam čuo da vi uzimate posao. 
Najprirodnije je bilo da dođem do vas – i gde bih na drugu stranu? – na taj sam 
manastir mislio kao na spasenje! I zar to nije strašno, – seti se odjednom Srba, – tražiti 
pomoć od nepoznatih ljudi!
– Zbilja, zar vi nemate prijatelja? Vi ste, koliko mi se čini Beograđanin...
– Prijatelja? – Srba se zamisli. On brzo, brzo poče prelaziti u pameti sva svoja 
poznanstva, sav taj svet sa kojim se viđao, živeo, uživao, delio radosti i dane. Ni na 
jednom licu on ne mogade da se zadrži. Zbilja, ko mu je bio pravi prijatelj? On oseti 
ogromnu prazninu. Jedan strašan trenutak prođe u tom osećanju praznine i 
napuštenosti. Možda samo njegov otac, profesor, možda samo Vera koju je tako ružno 
uvredio... ali i oni, šta bi u ovom trenutku mogli učiniti za njega? On duboko 
uzdahnu: – Ne, nemam prijatelja, tek sada vidim da ih nemam.
– Čekajte, još jednu stvar. Nešto mi ipak ostaje nejasno. Zar je taj događaj koji vam se 
dogodio takve prirode, da neizostavno morate da napustite Beograd?
–To zavisi od čoveka – odgovori Srba još uvek duboko zamišljen. – Možda bi neko 
drugi i posle svega toga mogao ostati u Beogradu, možda se taj neko drugi ne bi ni 
okrivljavao ovako kao ja. Ali... ostati u Beogradu znači disati ovaj isti vazduh, viđati 
iste ličnosti, ista mesta, sve to što je i dovelo do ovog nemogućeg stanja. A ja bih hteo 
prvo da zaboravim, zatim... možda će vam to izgledati smešno... zatim da se 
promenim. I možda će sa promenom mesta, promenom načina života, iščeznuti sve 
ovo sadašnje što me davi. I onda, ja bih da okušam sebe, svoj karakter, svoje 
sklonosti; kažu da se to može u samoći, u trenutku kada čovek ostane sam sa sobom.
Karamarković je netremice gledao u Srbu. Njemu je bilo i prijatno i neprijatno u isti 
mah da čuje te izjave. Jedan časak on je imao utisak da on to sanja, da taj mladić nije 
ništa drugo do prikaza, njegov dvojnik, toliko je u Srbinim rečima bilo sličnosti sa 
njegovim mislima. Naročito ova poslednja izjava, o promeni mesta. On oseti 
neodoljivu simpatiju za toga mladića: kakva inteligencija, kakva jednostavnost 
karaktera!
– Znate li, – upita on najzad Srbu, – šta vama nedostaje, pa da budete srećni u životu?
– Glava! – uzviknu neočekivano Srba. 
Karamarković ga pogleda i polako se osmehnu. Ali taj osmeh bi najednom 
zaustavljen. Njegova fizionomija poče dobijati krut i ukočen izraz. On gledaše u 
Srbu, ali postepeno, njegov pogled kao da poče da se povlači u sebe; javi se pakost, i 
bi mu krivo da se drugi dižu, dok on pada, i on oseti potrebu rušenja, obaranja, osvete. 
Ali kako, kako?

XXII 
Srba oseti strah od tog ukočenog Karamarkovićevog pogleda. I sam Karamarković 
oseti da je ćutanje postalo i suviše dugo, dakle i suviše značajno. On malo nervozno 
izađe iz svoje nepokretnosti, pruživši ruku da dohvati šibice, koje su ležale u srebrnoj 
pepeljari, na kraju stola: njegov rukav zakači jedan ram, koji do tog trenutka beše 
okrenut tako da Srba nije mogao videti sliku u njemu, i obori ga. Srba bi toliko spretan 
da ga zadrži na samoj ivici stola. On baci jedan brz pogled na ram i u istom času njega 
preli bledilo. On brzo položi sliku na svoje mesto; učini to tako hitro kao da je 
dodirnuo prstima vrelo gvožđe. Njegova misao je radila jasno i precizno. Zatim 
neobično, vrtoglavo brzo. On primeti čudnovati pogled koji mu uputi Karamarković i 
u tome trenutku pomisli da je ovaj morao vezati njegovo bledilo sa Radmilinom 
slikom; on oseti kao da leti u bezdan i u jednom času pomisli da će viknuti i pobeći. 
Ali ga nešto teško prikivaše za stolicu. Sve njegove namere, sve njegove odluke, cela 
njegova volja više nije značila ništa, on se osećao igračkom u nečijim ogromnim 
rukama. Onaj stari Srba mu se smejao u grudima. On skoro poželi da se sve ovo svrši 
grubo, nasilno; da mu taj čovek postavi pitanje: a vi poznajete moju ženu? – da se, 
jednom rečju, pokvari sve to čemu je on težio. Jer ima li sve to smisla? Kakvu ulogu 
on to igra? Zbog koga, zbog čega? I zašto taj čovek ćuti, zašto ne postavi pitanje, šta 
čeka? Srba se osećao sve umornijim. Njemu najednom postade sve ravnodušno: ostati 
ili ići, sresti tu ženu, koju je zbog jedne fantazije izbegavao, ili je ne sresti. Jer sve to 
što se događalo, događalo se zbog toga što je on imao fantazija. Da li bi drugi činio te 
nemogućnosti na njegovom mestu? Na primer Cokić? Srba se ispravi. Jeste, biti 
čovek i biti srećan ne znači lupati se o zidove, već se držati jednog. Zlo – zlo, dobro – 
dobro, svejedno! Ali nek dobro bude dobro, zlo zlo, neka čovek bude jedno i za 
jedno. Jeste, greška je bila tu, u tome, u toj neodlučnosti. Ničega nema apsolutnog u 
svetu, pa što bi čovek težio apsolutnome? Ah, svemu je tome bio kriv profesor sa 
svojom Velikom Dobrotom i Velikom Pravičnošću! Ne, profesor je imao pravo: 
nesreća dolazi od nedovršenosti, od toga što ništa ne završava. Jeste, tu je rešenje 
svih gluposti: izvesti jednu stvar do kraja, hrabro, stoički, bez zamora. Junački 
pogledati događajima i stvarima u dno, sa mirom i upornošću doći do kraja. Ali šta 
izvesti do kraja? Rešavati, ponovo rešavati. Pa baš zbog toga, što je trebalo toliko 
puta birati između dvoga, baš zbog toga on sada sedi na toj stolici, u toj nepoznatoj 
sobi, pred tim tuđim čovekom. Srba se osećao sve umorniji. On se ponovo oseti u 
nečijim ogromnim rukama i ovoga puta pomisli: ja se ne mičem; neka se dogodi 
štogod bilo, svejedno mi je, ja se neću ukloniti. Zatim se odmah upita: zašto sam se i 
prvi put uklonio? On upravi pogled na Karamarkovića, koji ga je još uvek ukočeno 
gledao. Zbog njega? Zbog tog čoveka što sedi tako nepomično? Ali on ga nije 
poznavao, on nije imao pojma ni kako taj čovek izgleda! I Srba vide da nije bilo zbog 
toga. Zbog čega onda? Zbog nje? Još manje, jer to bi bilo bez logike i smisla. Zbog 
prstena? Tu je bajku mogao pričati profesoru. Prsten, sam za sebe, jedva da je bio 
simbol. Srba se upe da prodre u misteriju tog prvog uklanjanja. On stvori pred sobom 
celu sliku, potopljeno selo, melanholiju otsečenih vrbovih grančica, tešku barku, 
veseo svet okolo, tu krtu ženu koja je disala kraj njega; on se seti svega, nihanja barke, 
odsjaja sa vode, niskog i teškog leta divljih plovaka, i naročito zamišljenog izgleda 
Radmilinog. I odjednom, Srba otkri da je naprotiv trebao biti veseo, uzeti tu ženu za 
ruku, uživati u zelenom nebu, u mirisu, u proleću, da je trebalo govoriti, izgovarati 
tihe i mile reči, pune čežnje. Umesto svega toga... Fantazije, to su bile fantazije, 
bolesna želja za tugom i nesrećom, jedan teški roman koji je zamišljao u sebi, roman 
prepreka, nerazumevanja, velike ljubavi odbijene, roman očajanja, roman poštenja. I 
tome romanu on se slepo podao, radi njega žrtvovao najlepše časove koji se nikad 
neće povratiti, radi njega počinio toliko gluposti, skoro zločina. A ona? Ona se možda 
smejala. Srbu probi vatra pri toj pomisli. On oseti stid, oseti takav stid da mu skoro 
suze udariše u oči. Ali u tom trenutku njemu pade na um da sve nije gotovo, da on 
ovog drugog puta ne mora da se ukloni, da ovog drugog puta ne mora da se preda 
nemogućim romanima koji se roje pod njegovom lobanjom; njemu pade na um da u 
svetu ima još smešnijih ljudi od njega, kao što je na primer taj čovek koji sada ima da 
reši o sudbini svojoj i svoje žene. Jeste, Srba njemu prepušta tu smešnu ulogu. Neka 
reši hoće li ga uzeti ili ne, hoće li ga, drugim rečima, staviti u prisustvo svoje žene ili 
ne.
Srba posle ovog zaključka upravi svu svoju pažnju na Karamarkovića i njegov ukočen 
pogled, i bi mu čudno kada najzad primeti da ovaj obara glavu: na 
Karamarkovićevom licu se beše za čas ocrtao jedan zao osmeh i odmah izgubio u 
brzo sklopljenim očima.
Ima časova koji postaju neshvatljivi čoveku samo čas docnije i koji plaše 
ogromnošću svojom, svetlošću i brzinom sa kojom intelekat radi. Ima časova kada 
čovek u jednom blesku postavi toliko ideja, dođe do toliko zaključaka, koliko ih ni za 
dva sata zrelog razmišljanja ne bi mogao imati. To je trenutak, vreme da se udari dlan 
o dlan i ceo je posao završen, okončan. Jer evo, sve ovo što opomenuh napred, prođe 
kroz Srbinu svest u trenutku: vreme, koliko je trajao nepomičan pogled 
Karamarkovićev.
Što se tiče Karamarkovića on je i dalje sedeo za stolom, podbočene glave. Pad slike 
beše u njemu dovršio onaj čudan osećaj. Izbora nije bilo. On ipak kao da oklevaše sa 
odlukom, ali ta paklena želja bila je jača od njega. On poče osećati da igra jednu 
strašnu igru i to mu je godilo. Podiže glavu, ustade s mukom oslanjajući se o sto 
obema rukama, i onda, žurno i skoro u drhtavici:
– Ja sam razmislio...
Srba takođe beše ustao, naglo uplašen. On očekivaše sada da bude odbijen i skoro 
željaše da bude odbijen.
– ... ja sam razmislio, – ponovi Karamarković, ovog puta jasno i suho, – uzimam vas.
Srba najednom beše zaboravio na sve. On je mislio na to, da će ponovo sresti 
Radmilu; zatim da je sve to možda igra nečija; najzad, da treba reći... Ali on ne 
nalazaše ni jedne reči...
– U manastir polazimo za tri ili četiri dana, možda i za nedelju dana, – nastavi 
Karamarković, – ali vi ćete već od sutra početi dolaziti na dužnost.
– Ja, – progovori najzad Srba, – ja sam imao čast da upoznam...
– Nisu potrebna dalja objašnjenja. – prekide ga Karamarković.
Međutim, Srba uporno nastavljaše:
– Ja poznajem vaše rođake, Jovanoviće... mogu vam od njih doneti preporuku.
– Iz zahvalnosti što sam vas primio? – uzviknu Karamarković podsmešljivo. On se 
nekako žurio da što pre otpravi Srbu, da bi najzad ostao nasamo sa svojim mislima. – 
Ali to je nepotrebno sada, dragi moj. Dakle sutra... ta vidite da ja ne tražim da mi se 
zahvaljujete.
Srba se rukova i zatim krenu vratima. Ali došavši dotle, on se naglo okrete, i prišavši 
žurno baci na sto onu plavu sveščicu koju je držao u rukama.
– Tu je sve... – uzviknu on, – ko sam, kakav sam... Pročitajte, ja želim da znate koga 
ste uzeli. – Primetivši da ga Karamarković začuđeno gleda, on brzo dodade: – To sam 
bio spremio za onog starog, on je poginuo, svejedno, pročitajte vi, svakako pročitajte!
Posle te izjave Srba kao da odahnu. Ono što je smatrao za svoju dužnost da učini, 
učinio je. Od tog trenutka on je mogao da igra sa otvorenim kartama. Taj čovek će 
znati ko je on, kakvi su njegovi nazori. Neka se, dakle, upravlja! Srba istrča iz sobe, 
projuri kroz predsoblje, kroz bašticu. Tek na ulici on se zadrža za časak, koliko da 
odahne. On pomisli:
– Zašto nisam odbio? Šta sam to učinio? Međutim, negde duboko u njemu, nešto 
skriveno i nepojmljivo radovaše se svemu, suncu koje je ponovo sijalo na podnevnom 
nebu, glasovima što se dižu sa ulice, proleću što preliva krovove i vrhove drveća 
nekom bezgraničnom i slatkom čežnjom.
– Pa što! – pomisli, – Zašto bih bio izuzetak od celog sveta?
On koračaše nekoliko minuta skoro bez misli. Zatim odlučno:
– Do kraja! Ovog puta ići ću do kraja!

XXIII 
Karamarković ostade dugo nepokretan. Najzad, kada izađe iz svojih teških misli, on 
uze onu plavu sveščicu i poče je listati. Bila je to obična đačka sveska, sa kockastim 
linijama. Rukopis je bio pun i čitak, ali mnoge reči behu prebrisavane, čak i mnoge 
rečenice. Videlo se odmah da je taj što ju je ispunio bio uzbuđen i da je pisao sa 
mukom. Na prvoj strani bilo je napisano krupno: Ko sam i kakav sam, a odmah ispod 
toga: Quis, quid, ubi, quibus auxilus, cur, quomodo, quando? Karamarković poče 
rasejano čitati.
Na prvih nekoliko strana mučno i konfuzno Srba je govorio o tome ko je on. Bilo je u 
tim redovima nečega dirljivo očajnog: osećalo se kako je taj mladi čovek seo i sve 
svoje sile i svu svoju iskrenost usredsredio na to da se objasni sam pred sobom; 
osećala se njegova strasna želja da on sam najzad vidi kakav je on to u stvari karakter. 
Naravno, karakter ne beše objašnjen, ali tu i tamo blesnuo bi po kakav podatak koji bi 
bolje nego išta govorio o njemu. Bilo je mestimice i jedne vrste rečitosti, kao na 
primer:
"Danas, dok je Beograd potonuo u more magle i vlage, kidane i raznošene vetrom, 
osećam neiskazanu tronutost i zadovoljstvo pomešano sa tugom misleći o tome delu 
svoga života, koje mi, iako blisko vremenski, izgleda u oblacima sećanja kao nešto 
daleko, zavijeno u prozračan papir nalik na onaj kojim cvećari uvijaju kupljene ruže; 
papir toliko tanak da celim putem mogu da razaznajem pod njim nežnu boju ružinih 
listića. S druge strane, ima detalja koji su se sačuvali tako jasni i precizni da mi se 
čini da mogu da ih dodirnem rukom: predmet u polutamnoj sobi na koji je pao jedan 
mršav zrak sunca, upreden kroz pukotinu na pritvorenim kapcima.
Da li ljubav postoji izvan nas? Kao sila koja nas se dotiče i ostavlja u prolazu? I 
postoji li lek od ljubavi? Sumnjam. I pišem ove stranice (možda jedino zato i pišem, a 
ne da bih vama dao podatke o sebi!) što izgleda hoću da obnovim sve one noći 
prolutane pod mesečinom, što hoću da obnovim, makar i za časak, sve one 
nedorečene reči, nesagledane pejzaže, svo ono blago ljubavi gomilane između 
dvadesete i dvadeset i druge godine. Vi vidite, ja hoću da se ponovo razbolim, ja ne 
tražim lek."
I onda, bez ikakvog prelaza, nastavljao je o drugom:
"Ipak, hteo ne hteo, moram da podvučem jednu činjenicu: nad jednim telom imao 
sam dve glave, u jednim grudima dva srca. Za jedne sam bio temperamentan, ozbiljan 
i strastven, za druge površan, nestalan, "plehana furuna" koja za časak izbukće celo 
svoje oduševljenje. Ja ne krijem: takav sam. Promena je zavisila od toga koji je od 
mene dvojice bio jači. To je kao kad imate belo i crno, a vetar okreće: prvo jedno, pa 
drugo, crno pa belo. Jedanput crno ostane duže okrenuto gore, drugi put belo. Jedina 
moja nesreća ležala je u tome što ničim dugo nisam mogao biti zadovoljan, pa ni tim 
novim besposlenim načinom života. Ubrzo osetih svu njegovu prazninu i ništavnost. 
Bilo je dva puta: ili ići još dalje ili se vratiti radu. Izabrah prvo. U to doba pada 
početak događaja koji hoću da ispričam".
Ovde je odjednom počinjala jedna neobjašnjiva i zbunjena priča. Mada u celini ne 
beše jasan događaj, ipak kroz celo kazivanje izbijaše jedna čudna atmosfera u kojoj su 
živeli ti mladi Beograđani i Srbi. Neki delovi behu zbilja od neocenjive vrednosti za 
upoznavanje mentaliteta te posleratne omladine. Karamarković se naročito zadrža na 
opisima jedne male kockarnice i jedne devojke koju Srba beše oteo svome prijatelju, 
mladom gardiskom potporučniku Miški (Karamarković je poznavao ovoga) kao i na 
posledicama svih tih događaja. Karamarkovića zbuni malo lakoća i mir sa kojim je 
Srba govorio o svemu tome:
"Kuća je bila u Kosovskoj ulici, tek sazidana, nedovršena, bez spoljnjih vrata, i sa 
stepenicama bez ograde posle drugog sprata. Zaustavismo se na trećem. Jedna tako 
mala i bedna žuta svetlost padala je iz ugla da se jedva videlo. Bilo je još uvek puno 
skela, dasaka, zidarskog alata i onog mirisa, svojstvenog novim zgradama, od maltera, 
kreča, masne boje i vlage.
Cokić zazvoni. Uđosmo u još mračnije predsoblje. Stvari su se jedva razaznavale. 
Obično građansko predsoblje. U kraju, Cokić je razgovarao sa nekim u po glasa. Čovek 
se još uvek opirao. Onda ljutit glas:
– Kad vam kažem da je sigurno.
– Ničivo, ničivo, gospođin Cokić. Požalost.
– Dabome. Šta si se zazevzečio. Gospodo... napred.
Očekivao sam da ćemo ući u kakvu osvetljenu sobu, ali kad se vrata otvoriše obresmo 
se u jednom dugom hodniku, punom promaje (jer tu još ne behu prozori namešteni) i 
ćuteći pređosmo na drugo krilo zgrade, okrenuto mračnim i neuređenim dvorištima. S 
desne strane bio je neomalterisan zid koga smo se pridržavali (jer u hodniku ne beše 
osvetlenja) s leve otvori za prozore, i u njihovim kvadratima zvezde na čistom 
ponoćnom nebu, malo zamorene od hladnoće i treptanja.
Bilo zbog neobičnosti mesta, bilo zbog toga što sam, sa idejom o opasnosti kojoj se 
izlažemo, stvari preuveličavao, bilo zbog tišine i te prozračne zimske noći i belih 
krovova, tek ja bejah vrlo uzbuđen. To nisu bili više naivni fokstroti po sali Oficirskog 
Doma ili Francuskog Kluba sa gospođicama iz boljih kuća, ni iskričavo žuto vino kod 
"Sablje dimiskije" ili "Jelena", ni flert po žurevima, već nešto misteriozno, 
nedozvoljeno, pod strahom od iznenadne policiske premetačine, i srce je moralo 
kucati brže, kao i u onim davnim vremenima iz gimnazije kada smo, skriveni iza 
znaka dve nule, povlačili prve duvanske dimove. Utisci su bili jaki, duboko se urezali 
u dušu, i ja još i sada, kada osetim miris nove građevine, vidljivo zadrhtim, ne zbog 
oporog ukusa zbog koga se glava iole malokrvnijih ljudi okreće, nego zbog čitavog 
niza uspomena, otvorenih asociacijom ideja. Dovoljna je ta tako neodređena i nerealna 
stvar kao što je miris kreča, nove boje i još neosušenih zidova pa da odmah pred 
sobom vidim sve jedno za drugim od zavesa od bledo žutog krepona posutih 
krugovima plavih cvetića, pa sve do velikog zelenog stola u susednoj sobi i srebrnaste 
haljine, koju je Marija imala to veče na sebi. To praćenje uspomena, uvek kad ste 
stigli do jedne misleći da je krajnja, a ono vam se otvori još jedna, liči na ona drvena 
jaja obojena crveno i koja u svojoj unutrašnjosti sadrže drugo žuto, pa i kad njega 
otvorite nađete u njegovoj sredini treće plavo, i tako, zadovoljstvo sa čuđenjem vodi 
vas sve dalje, nalazeći uvek sve nova i sve manja jaja, koja se neprestano otvaraju sve 
do najmanjeg koje najzad sadrži jezgro svega: malu crvenu bombonu koje dete 
izmoreno otvaranjem sa slašću meće na jezik. Jezgro je, u mojim uspomenama iz tog 
doba, Marija. Ne što je ona bila i suviše željena od mene, ili što su moja osećanja za 
nju bila i suviše jaka, nego prosto što je bila prva koja je u meni razbuktala jednu 
čisto telesnu strast, i što me je, jednom u plamenu, ta požuda, mnogo kasnije, dovela 
do ovih neželjenih postupaka sa roditeljima i Verom. Ne mogu da se tačno opomenem 
reda kako su stvari tekle. Razumljivo potpuno kada se ima na umu da smo bili malo 
"zagrejani", u stanju kada je sve lepo, radosno, duhovito, i kada reči teku, snažno, 
zvonko, kao vodenički jaz kome je brana dignuta. Ipak se jasno opominjem svetlosti 
koja je probijala ispod vrata na kraju hodnika, svetlosti blede ali jasne; i sa njom su po 
iskvašenom podu klizili neodređeni glasovi. Učini mi se da Cokić kuca nekako 
naročito, kao da daje neki znak. Uostalom, do tog sam zaključka došao tek sutradan 
dok sam, probuđen i još u krevetu, mislio o prošloj noći, i on može da bude netačan. 
Apartman se sastojao od pet soba. Zeleni sto je bio u poslednjoj. U ostalim sobama, 
nameštenim i kao obične sobe i kao neka vrsta salona, i dosta ukusno, igralo se uz 
zvuke jednog gramofona, u jednoj rumenožutoj svetlosti, prigušenoj velikim 
abažurima. Vazduh je bio težak, skoro materialan, pun duvanskog dima i jakih mirisa, 
i možda zbog te lepljive i izazivajuće atmosfere, a možda i zbog vrućine koja nam 
beše pri ulasku udarila u glavu, ljudi i žene koje zatekosmo, bilo u igri, bilo u hodu, 
bilo po polumračnim kutevima, učiniše mi se toliko nerealni, nematerialni, skoro isto 
onako prozračni kao i zavitlana svila donjeg dela abažura, da mi se sve to predstavi 
kao san."
Posle jednog detaljnog opisa prisutnih i mesta, koje Karamarković preskoči, dođe 
jedna partija potpuno nepovezana, ali puna pojedinosti.
"Haljina od srebrnastih "šljokica" na crnoj osnovi, kruta kao brokat, urezana u trougao 
i sastavljena na ramenima sa dve male ružice; leđa gola skoro do struka; male grudi 
jedva pokrivene teškom materijom i vidljive sa strane; dve gole ruke, bele i oble, 
nežne i providne kože; sa jedne strane uzana haljina rasečena do više kolena koje se 
pokazuje pri hodu, u prozračnoj i sjajnoj čarapi boje šampanja; potpetice visoke; 
razbarušena i laka plava kosa; crvena veštačka ruža za strukom; usne malo otvorene; 
trepavice polu sklopljene: to je Marija. Osećam da pod tom krutom i sjajnom 
haljinom, koja mi klizi pod rukom dok igram sa njom kao krljušt ribe, Marija nema 
ništa, možda jedva jedno parčence batistane kratke košulje, možda ni to. I to me 
izaziva.
Videh Mišku da nam prilazi, dolazeći iz sobe gde se kocka. U svojoj sjajnoj uniformi, 
crvenoj i plavoj. Kao cvet. I u lakovanim čizmama. Sa kosom na razdeljak i jednim 
pramenom koji je pao po čelu. Samo izgleda umoran. Očekivah da će se obratiti 
meni, ali on zovnu Mariju i jedna dotle nejasna stvar posta mi jasna. Jer ma koliko 
vremena provodili zajedno, među nama ne beše one vrste prijateljstva koje iziskuje 
poveravanja. Zato se i moglo desiti da mi, i posle godinu dana svakodnevnog druženja, 
mnoge stvari ostanu nepoznate. Ne samo one iz intimnog života, nego i one 
najprostije: gde stanuje, koga ima u porodici, gde provodi vreme kad nije sa nama. 
Svi mi, ne samo Miška za mene, besmo jedan drugome u tom pogledu stranci. Otkuda 
počinje naše poznanstvo, kako? Ne sećam se. Imali smo iste navike, posećivali ista 
mesta, imali iste potrebe – i združili se. Odakle ko dolazi, ukusi, prošlost? Koliko 
nepotrebnih pitanja! Tek kasnije, u najkritičnijem delu svoga života, uvideh prazninu 
koja me je u tom pogledu okružavala. Uvideh da sam jedan; bez prijatelja; i osetih 
strah pred tom prazninom i u isti mah gorčinu i bes protiv svih tih koje sam računao u 
svoje i sa kojima sam proveo mladost. To me ipak ne sprečava da ih i sada volim.
Miška je žustro govorio. Bio je okrenut licem prema meni. Videh Marijina leđa, i 
jednu ruku na kuku. Zatim vrat sa podšišanom kosom. I onda se glava pokrete: ne. 
Miška joj se unese još više u lice. I opet isti pokret glave, samo odsečniji: ne, ne... 
Marija se pokrenu kao da hoće da ode pa se onda zadrža. Govorila je preko ramena, 
video sam joj profil, jedva ocrtan; i Mišku iza njene rastršene kose, oborenih očiju. 
Sve to kroz zadimljen i gust vazduh.
Najzad mi Marija ponovo priđe.
– Hoću da igram.
Njena ruka mi se ovi oko ramena. Osetih pritisak. Kao zagrljaj. Pred očima mi je 
treperila belina njene mišice. Posle igre:
– Vi niste pokušali sreću?
– Ne.
– Treba. Ko zna...
Htedoh da priznam da nemam novaca. Onda se zastideh i pođoh za Marijom. Sveta je 
bilo još uvek dosta. Bio sam neiskusan, pa ipak ponašao sam se hladno. Jedna je 
stolica bila prazna i bi mi neobjašnjivo što drugi svet okolo stoji, kad ima mesta. I 
odmakoh stolicu.
– Ne... nikako!
Ja prepoznadoh u tom gospodinu jednog političara, vrlo poznatog sa svoga 
konzervatizma.
– Vi ste ludi...
– Objasnite mu.
– Mesdames, messieurs...
– Zašto da ne sednem kada je stolica prazna?
Dva-tri užurbana glasa su govorila da je na toj stolici sedeo onaj nesrećni blagajnik 
što se ubio u Košutnjaku, a malo čas onaj mladi oficir. Prokleto mesto. Ja se 
nasmejah i sedoh.
Sa savršenom hladnokrvnošću izvadih svoju stotinarku. U istom trenutku osetih da 
mi Marija spusti nešto u džep. Kada zavukoh malo kasnije ruku, u njemu naiđoh na 
neki novac. U prvom času bi me stid; onda naiđe talas zahvalnosti. Pogledah u njene 
prozračne oči i videh u njima osmeh.
Tek što bejah ostavio sto, držeći još u rukama dobijeni novac, možda onaj isti što ga 
izgubi Miška kad mi priđe Cokić, dolazeći iz druge sobe.
– Gde je Miška? 
Slegoh ramenima. 
A Vujović?
– On uopšte nije ni ušao sa nama. Bilo nas je troje. Pobegao je čini mi se sa ulaska.
– Neka ide...
Cokić se naglo okrete i izlete u predsoblje. Stigoh ga u poslednjem trenutku.
– Gde ćeš?
Jedva imade vremena da mi dobaci da se to mene ništa ne tiče. Zatim sa još 
navučenim kaputom izjuri u mrak. Ja pomogoh Mariji da se uvuče u svoju bundu. I 
polako napustismo kuću.
Noć. Ona ista prozračna i plavkasta noć, s dugim ulicama izgubljenim u belini, samo 
još tiša, još dublja. Osećalo se da dolazi dan, da će uskoro stvari uzeti drugi oblik i 
pokriti se drugom svetlošću, pa ipak, nebo je bilo još uvek puno zvezda. Jedino ako 
su ivice krovova bile jasnije ocrtane. Sneg je pod našim nogama škripao.
Pređosmo preko Pozorišnog Trga, i onda, Knez-Miletinom dođosmo do jedne od onih 
mnogobrojnih novih ulica iza Botaničke Bašte. Kada htedoh, pred njenom kućom, da 
se oprostim od nje, ona mi začuđeno reče:
– Zar nećete ući?
Ja ni jednom ne pomislih na to da je Marija možda prijateljica moga prijatelja i da ga 
ja u tom trenutku varam njegovim sopstvenim novcem. Sve mi se činilo prirodno."

XXIV
Karamarković prekide čitanje. On časak ostade nepomičan. Bilo mu je čudno: taj 
mladić kao da je bio njegov dvojnik. On najzad ponovo poče da čita:
"Detalje doznadoh tek iz večernjih novina. Zatim nešto kasnije i od Cokića, koji je 
bio mrzovoljan i ćutljiv. Vele da je imao uplakano lice kada su ga našli u jednoj 
sporednoj kalimegdanskoj stazi i da je bio još topao. Stražar koji se šetao ispred 
"Srpske Krune" izjavio je, da je oko šest časova izjutra video jednog mladog oficira 
kada je ovaj ušao na glavni kalimegdanski ulaz, ali da kasnije nije čuo nikakav 
pucanj. Prvi ga je otkrio čuvar parka, oko sedam časova, raskopčanog šinjela. Izgleda 
da se, pre nego što će opaliti, bio naslonio na drvo i da se tek kasnije srozao i ostao 
kao sedeći, malo zavaljen, držeći se obema rukama za ranu. Svež sneg koji je padao 
malo pred zoru bio je jedva poprskan krvlju; brovning mu je ležao nedaleko, na stazi. 
Bila je i mala zabeleška, pisana na istrgnutom listu iz notesa krupnim i nejednakim 
slovima, da se ubija radi proneverenog pukovskog novca (bez napomene kako, gde i s 
kime) moleći da mu se izveste roditelji tek po sahrani; zatim kratka napomena da se 
sve hartije i pisma imaju predati meni i Cokiću.
Preuzimanje hartija, ispitivanje u policiji bilo je neprijatno, ali zahvaljujući Cokiću i 
njegovim vezama, sve se najzad brzo svršilo. Isto tako, blagodareći Cokiću, novine su 
pisale manje nego što se obično u takvim nesrećnim slučajevima radi. Pisma 
prenesoh kod mene jer ih Cokić nije hteo. Bilo ih je raznih, ali ih ja ne zagledah. 
Uostalom, naše se navike ne izmeniše ni u koliko zbog događaja. Zajedničko 
mišljenje sviju nas bilo je kratko: – budala. Ipak, jedna budala, imala je, valjda 
zahvaljujući uniformi koju je nosila, više poimanja časti i dužnosti nego svi mi skupa 
u tom trenutku. Možda samo poimanje časti uniforme, puka, klase, ne znam; ali mi se 
isto tako čini da smo mi pridavali malo važnosti tim stvarima možda samo zbog toga 
što nismo pripadali strogo uzevši nikome, što smo bili svaki za sebe, ja Srba 
Mijušković, on Vladimir Cokić, jedan student koji ne polaže ispite, drugi novinar koji 
se podsmeva svemu na svetu, sebi na prvom mestu. Ma koliko mi to bilo neprijatno, 
moram priznati da me je iz te ravnodušnosti prema Miškinoj smrti trgla jedna poseta; 
bar za neko vreme.
Moja mati i otac, zajedno sa mlađom sestrom, stanovali su u odajama koje su gledale 
prema Savi. I u većini slučajeva ulazili su na sporedan ulaz, iz dvorišta. Od dve sobe 
sa lica, jedna je bila izdata, a drugu sam ja zauzimao. U te se sobe ulazilo preko 
jednog malog mračnog hodnika koji je dobijao svetlost kroz staklena ulazna vrata, 
kojima sam se služio samo ja i kirajdžije. Vrata što iz moje sobe vode u takozvanu 
gostinsku sobu (dakle i u odaje gde mi je živela porodica) držao sam obično pod 
ključem. Otključavao sam ih samo onda kada sam išao na ručak. Kuća je stara, 
jednokatna i nakrenuta; svaki se korak čuje. I jedno popodne neko poče da kuca na ta 
vrata. Zapitah ko je i šta hoće. Moja sestra mi odgovori da me traži jedna gospođica. 
Pomislih na Mariju iako sam znao da joj nikad nisam dao svoje puno ime ni adresu, i 
planuh. Uostalom moj gnev pređe u krajnje čuđenje kada, otključavši vrata, videh pred 
sobom jednu devojku, koja mi je bila potpuno nepoznata.
– Da se niste prevarili?
– Ako ste vi gospodin Mijušković koga je u svom pismu pred smrt pomenuo 
gospodin Simonović, onda nisam.
Bilo je u njenom glasu toliko tvrde rešenosti da govori poslovnim tonom, da se 
uzbuđenje opažalo od prvog zvuka. Glas joj je bio jedan od onih visokih i mekih 
ženskih glasova koji podsećaju na pevanje; imala velike tamne oči pod duboko 
natučenim šeširom.
– Na žalost, – rekoh, – to sam ja. Jadni Miška.
Zatim je ponudih da sedne. Ona odbi.
Ćutanje.
Njeno bledilo me nagna da ponovim molbu i ona ovoga puta sede. Kraj peći. Ja 
podstakoh vatru, natrpah drva (bejah primetio da drhti) i ostadoh stojeći, naslonjen na 
ugao police sa knjigama. U početku su se reči otkidale; zatim počele da mirno klize; i 
vrlo razložno.
– Šta se desilo ne može se popraviti. Vi razumete. Svet je pakostan, rđav i nizak... Šta bi 
moglo da bude zanimljivo za vas u pismima verenice vašeg prijatelja?
– Hvala.
– Ne, govorimo ozbiljno. Ja mogu da verujem u vašu reč, ali ta pisma mogu da dođu 
nekom drugom u ruke, nekome koji mrzi ili mene, ili moju porodicu. Biti verena...
– ... za nekoga koji se ubio zbog prokockanog državnog novca, pa dopustiti svetu da 
govori o tome... neprijatno.
– Da, da...
– Da, da...
– Jadni Miška!
Ona se naglo podiže sa stolice, čvrsto stežući jednom rukom otkopčan zimski kaput. 
Pa tiho:
– Vi ste rđav... i pakostan.
Pokušah da se pravdam. Ona mi beše okrenula leđa, gledajući kroz prozor. Videlo se 
da ne sluša moje reči. Zatim, ne obraćajući pažnju na to što bejah još u polovini 
rečenice, ona se naglo osvrnu:
– Ja sam ga volela i pored svega. Ja nisam tolika račundžika kao što vi mislite. I nije 
vaše da sudite o tome šta ko oseća.
Gledala me je pravo, odlučno, nepomično. Sa strahom sam posmatrao kako joj na 
trepavici treperi krupna suza, koja najzad, klizeći preko jedva napuderisanog obraza, 
pade na krznenu jaku. Mesto odgovora izvukoh iz ugla prost vojnički sanduk, 
otključah ga i uklonih se u kraj. Trudih se da izgledam kao da nisam opazio njeno 
uzbuđenje. Uzeh neku knjigu i zagledah se u redove koje nisam razaznavao. Ona kleče 
pored sanduka i poče vaditi hartije. Njene duge kožne rukavice i ručnu torbicu beše 
ostavila na pod. Tek kasnije pade mi na um, videći je bledu pred sandukom da sam, 
ostavljajući je da sama pretura po Miškinim stvarima, učinio veliku glupost, jer je ona 
time bila dovedena u položaj da vidi da nije bila voljena samo ona i da ju je Miška 
varao. Međutim, ne učinih ništa da sprečim dalje mučenje jadne devojke; čini mi se, 
čak šta više, da sam osećao izvesnu zluradost kad bih u njenim uzdrhtalim rukama 
video svežanj pisama iz kojih je ispadalo sasušeno cveće i pramičci kose koja nije bila 
njena.
Lakoća sa kojom sam živeo, lakoća sa kojom sam opravdavao svoje površne ili 
lakomislene postupke, nije ipak isključivala jednu vrstu griže savesti. Velim samo: 
jednu vrstu griže savesti, jer ja sve do danas nisam osetio šta je to griža savesti, jer ja 
uopšte nisam imao ni najmanjeg dela sopstvenog života. Čini mi se da sam mislio 
tuđom glavom, gledao tuđim očima, grlio tuđim rukama. Svi postupci bili su izazvani s 
polja – i ostajali su napolju, na površini. Da bi osetili bilo kajanje, bilo bol, bilo pravu 
radost, treba da smo bar u tom trenutku sami sa sobom. Kada sam ja bio sam sa 
sobom? Da li sam ja uopšte umeo u to doba da ostanem sam? Sećam se da me je 
spopadala uvek smrtna dosada za ono nekoliko časaka provedenih u mojoj sobi, 
između ručka i tri časa, sata kada se odlazilo u "Moskvu." I trebalo je da samo 
prekoračim preko njenog praga, pa da sva dosada u mahu iščezne. Pa ipak, bilo je 
časova kada mi je izgledalo da se u tami moga intelektualnog života pali jedna 
lelujava svetlost, koja mi je, ma kako slaba bila i ma koliko kratko trajala, na časove 
osvetljavala svu prazninu i besciljnost moga dotadašnjeg života. Samo, ona se gasila 
pre nego što bih stigao da formulišem ono večito: treba početi. Ti trenuci su mi ličili 
na ono zastajanje begunca kome je svaki čas preskup; begunac koji, učinivši zločin 
ili krađu, juri kao mahnit ispred gonilaca. Bez misli; jedino preokupljen idejom da ne 
treba udariti desno; sa svom pažnjom usresređenom na neravnine puta kako se ne bi 
zapleo i slomio nogu ili vrat. Onda na jednom zavijutku zastane da dobije daha. I tek 
što ne misli više na put, u mozgu mu postane jasno: krađa, gonioci, robija... Trenutak. 
Svetlost u noći. Dovoljno da ga neodoljivo gurne ponovo u beg. Na stranu što po 
zakonu najmanjeg otpora juri samo onim putem koji je ravan i gladak. A ti putevi ne 
vode uvek do spasenja; naprotiv."

XXV
Sve je to najzad najčistija literatura! – pomisli Karamarković. – I onda, šta hoće taj 
mladić sa svim tim pričanjem? Sve je to smušeno i... Karamarković ipak nastavi. On 
preskoči nekoliko listova i dođe do mesta gde je Srba, pošto je ispričao kako se 
upoznao sa g-com S**, raspravljao, posle gorkog razočaranja, o beogradskoj devojci 
iz boljih krugova uopšte. Karamarkoviću se dopade jedan deo i on ga pročita dva 
puta:
"Više nego Marijin, život g-ce S** bio je za mene skup nepoznatih stvari. Iz 
razgovora doznadoh da ima sestre, braću; da nema majke; da joj je otac vrlo često u 
inostranstvu; ali koliko ima sestara i braće, šta su, kako izgledaju, gde žive, u kakvim 
odnosima, voli li ona toga svog brata za koga je, govoreći o njemu poneki put, uvek 
upotrebljavala jednu te istu rečenicu: vi znate, onaj što je pobegao u Ameriku – na sva 
ta pitanja nisam nalazio odgovora, ni od drugih, ni od nje same. Čini mi se da pravu 
nežnost ispoljavamo prema ženi tek onda kada vidimo "interijer" u kome živi. Više 
nam govori o njoj njena soba, nameštena njenom rukom, nego ona sama, premeštena 
u kakvu salu gde se igra, i gde stvarno njena ličnost nema nikakve veze sa slučajnim 
dekorom, kao ni one palme u velikim sudovima, čije vas mrtvo zelenilo više 
ožalošćava nego što veseli, dok bi ta ista palma, pod nebom Afrike, stvarajući hlad 
trbušatom crnčetu posađenom na žuti pesak, izazivala najslađe sanjarije. Viđajući jednu 
devojku stalno van njene kuće, što je najčešći slučaj nas koji živimo u Beogradu, 
stalno spremljenu za ceo svet, vi ste kao oni putnici u vozu koji prolaze kroz lepe 
krajeve i koji su primorani da gledaju iz daljine jedan divan šumarak u čiju svežinu i 
hlad ne mogu da uđu; oni nikad neće otkriti nevidljivi potok, bistar kao plavo 
devojačko oko, ni ljubičicu, skrivenu pod lanjskim listom koji je odignut tek toliko, 
koliko da cvet promoli svoju glavu. Soba u kojoj ona živi, slike po zidovima, 
nezatvoren klavir sa nesklopljenim notama, stvarčice koje ona svaki dan upotrebljava, 
ukus u izboru cveća koje je u vazi na ormanu od crnog drveta, jedan album sa starim 
porodičnim slikama bačen na tronožni stočić, jedna mala papuča koja viri svojim 
vrhom ispod divana, sve je to toliko puno njene sopstvenosti i njenog duha, a sve 
natopljeno njenim mirisom kojim se služi, da možete bez dosade da provedete pola 
časa sami, dok se ona u drugoj sobi na brzu ruku oblači i češlja, da bi mogla da se 
pojavi pred vama u svojoj lepoj sobnoj haljini, golih mišica i tek ovlaš napuderisana. 
Međutim, niti se ja ponizih da zamolim da mi ispuni želju, niti ona sama dođe na tu 
ideju, te tako nikad ne uđoh u sobu gde je provodila najveći deo dana, gde je sanjarila 
gledajući kroz prozor na udaljeni Dunav, gde je najzad spavala."
Pred vratima se ču hod. Karamarković imade toliko vremena da zatvori svesku i da je 
pokrije drugim hartijama: u sobu uđe Radmila. Ona je dolazila iz varoši, noseći u 
rukama bezbroj malih zamotuljaka i paketa. Bila je ozbiljna i kao malo umorna.
Radmila nije bila od onih žena koje su sve u pokretu, u smehu, u nervima. Ona je uvek 
bila tiha i povučena. Ali od onog večera, od one prve svađe, ona beše postala još tiša, 
još povučenija. Karamarković, koji ju je viđao svakodnevno, jedva da je i opažao 
kakvu promenu. Čak i da je sasvim jasno video, on bi je svakako objasnio kajanjem, 
bilo čak i ženskom prepredenošću. Međutim, i jedno i drugo bilo bi pogrešno. 
Radmila nije sebi imala šta da prebaci, bar u tom slučaju svađe; još manje je imala 
razloga da igra bilo kakvu ulogu. Ona prosto u sebi beše otkrila jednu drugu, 
nepoznatu ženu, i sada beše sva u ispitivanju te strankinje. To ispitivanje ju je toliko 
okupljalo da je u časovima potpuno zaboravljala na život oko sebe. Svađa ne samo da 
ne beše potisla njene pređašnje snove, nego ih još i pojačala. Do tog večera ona je s 
vremena na vreme mislila ili snevala o onom "stranom" čoveku, ali probuđena, ona 
nije išla dalje. Njoj ni na um nije padalo da bi mogla taj san prevesti u delo. I 
odjednom, svađa. Na stranu sve sporedno, uvrede i ostalo. Ta svađa joj beše otkrila ono 
što ona nije smela sama da otkrije; Karamarković joj je, ne vodeći računa o njoj, 
ukazao skoro prstom na mogućnost. I ona je videla, i ona je onda ponovila za njim : 
jeste, i ja mogu da prevarim.
Radmila u prvo vreme bi zaprepašćena tim otkrićem. Ona provede nekoliko dana 
ispitujući sebe i svoje želje. Kako je to bila u stvari samo igra mašte, ona bi neobično 
iskrena, ona sebi dozvoli potpunu slobodu: rezultat je bio poražavajući. Da je to 
mogao i naslutiti, Karamarković jamačno ne bi napravio onu scenu sa ljubomorom. 
Ali on, sav u svojoj nesreći, gledajući život samo sa one strane koja je njemu 
zabranjena, nije mogao ni zamisliti da postoje drugojačije prirode, drugojačije duše. 
On nije poznavao Radmilu; on ju je sudio po sebi. I to bi ono što najviše dirnu 
Radmilu. Jednim jedinim grubim pokretom on beše otkrio Radmili put za taj drugi 
život, jednim jedinim pokretom on u njoj beše skrhao pregradu koja ju je dotle delila 
od toga života. I baš zato što mu je svom svojom mladošću težila, baš zato što je to 
bila u stvari njena jedina želja, Radmila ne mogaše da oprosti Karamarkoviću da je 
baš on bio taj koji ju je gurao prema njemu. U njoj beše uvređen stid, čednost, cela 
njena ženskost. Taj Karamarkovićev postupak ličio joj je po svojoj grubosti na gest 
pobednika koji cepa sa svoje žrtve košulju. Najzad, ona kao da nije tražila stvarnost. 
Njoj je bilo mučno u njenim snovima, ali i slatko. Posle ovoga, ona se odjednom našla 
usred realnosti, probuđena, svesna, još osamljenija nego ranije, ne znajući šta da 
počne. Zašto je to učinio? Je li bio svestan posledica? Radmila nije mogla ni slutiti, 
još manje znati. Ali jedna vrsta mržnje beše se rodila u njenom srcu; jedna vrsta 
pobune koja je tinjala duboko u njoj.
Ušavši u sobu, Radmila požele dobar dan Karamarkoviću i ovaj je poljubi u čelo. I 
dobar dan, i poljubac behu hladni. Oni izmenjaše nekoliko reči povodom odlaska, 
kupovine izvesnih sitnica, vremena. Odjednom, Karamarković reče:
– Ja sam uzeo sebi sekretara. Radmila podiže na nj svoj krotki pogled i ne reče ni reči.
– Mladić mi se inače neobično dopada, – nastavi uporno Karamarković, – vrlo 
okretan, vrlo zanimljiv, malo izgleda suviše sentimentalan.
Nagnut nad stolom, Karamarković je pažljivo posmatrao Radmilu, trudeći se da 
dokuči utisak koji su njegove reči izazvale. Ali sem pokornosti (koja je ovog puta bila 
skoro ravnodušnost) on ne otkri ništa na tom licu, na tim spuštenim trepavicama.
– Tebe kao da ne zanima sve ovo.
– Zašto me ne bi zanimalo?
– Po glasu bih rekao da ti je svejedno.
– Nije mi svejedno.
– U toliko bolje. Bilo bi mi žao da ti nije po volji.
– Ja sam više volela da u tom manastiru bude što manje sveta.
– I ovako i onako biće ih neželjenih. Jedan više ili manje... Ti poznaješ slikara M.?
– Srela sam ga jednom ili dva puta u društvu.
– Je li dosadan?
– Ne znam. Uvek sam ga videla da sedi u kakvom uglu i da puši.
– To nije rđavo. Ima dve vrste slikara, jedni što puše, ti su snošljivi, i drugi što 
govore. Slikar M. je dobio da osveži freske. Eto još jednog saputnika.
Radmila je polako skidala rukavice.
– Uostalom, – nastavi posle kraćeg ćutanja Karamarković, – možda si i moga novog 
sekretara srela gdegod. On veli da poznaje Jovanovićeve.
Radmila skoro da zadrhta. Nešto kao predosećanje ispuni je odjednom. Ona nesigurno 
upita:
– Kako se zove?
– Srba Mijušković.
Jedan snažan udar zadrža Radmili srce. Ona pomisli da će izgubiti vlast nad sobom i 
viknuti. Ali u tom trenutku primeti da je Karamarković radoznalo i ukočeno gleda, i u 
času oseti da treba da se nadvlada.
– Ti ga poznaješ?
Ona htede da odgovori: da. Jer šta bi u tome bilo čudno? Zar nije poznavala slikara 
M.? Zar ga nije mogla sresti kao i drugi svet u kojoj od kuća gde je odlazila? Šta se 
najzad dogodilo naročito između njih da bi morala kriti? Ali u tom času njoj pade na 
um da je to on možda naročito, zbog nje, ušao kod Karamarkovića u službu. Ona oseti 
da bledi.
– Ti ga poznaješ?
– Možda... ne sećam se.
Nekoliko časaka Radmila ostade nepokretna.
– O čemu misliš? – upita je najzad Karamarković, koji ne skidaše očiju sa nje.
– Je li to definitivno?
– Ne razumem.
– Ja ne bih volela da uzmeš tog mladića.
– Zašto?
– Ne znam... tako.
– Koješta. Vi žene uvek imate neke čudne želje. Uostalom, sada je dockan. Ja sam ga 
već uzeo.
Radmila naglo ustade sa stolice, pogleda pravo u oči Karamarkoviću i onda jasno:
– Kako hoćeš.
– Je li ručak gotov?
– Mislim da jeste.

XXVI
Prvu nepromišljenost učini Radmila kada po drugi put, posle čitavih mesec dana 
ćutanja, postavi Srbi isto pitanje i time mu dade prilike da ponovi sve ono što joj je 
ispričao i prvi put. Ali uvređen njenim ponašanjem Srba ovoga puta bi otsečniji i 
jasniji.
– Vi znate da sam ovde zbog vas.
– To nije istina. A ona priča o očajanju, o slučaju, o svim onim nemogućnostima?
– Vi ste sami našli reč: to su nemogućnosti. Nisam, najzad, mogao reći vašem mužu: 
uzmite me u službu, jer želim da budem kraj vaše žene.
Drugu nepromišljenost Radmila učini (jer time pokaza Srbi da je neprestano mislila o 
njemu), kada ga posle nekoliko dana pozva da je otprati do manastirske vodenice. 
Jednom na putu (vodenica je udaljena jedva nekoliko stotina metara od manastira) ona 
ga zapita, prekidajući ga u govoru:
– Vi se još uvek ljutite na mene? On se uozbilji i polako odgovori:
– Ja nemam prava da se ljutim.
Radmila zastade i upravi pogled na njega. On izdrža taj pogled ne trepnuvši. Oči su 
mu bile sjajne i tužne, kutovi usana nepokretni; celo lice mu je bilo jedna odlično 
uspela maska rezignacije i bola: Radmili zadrhta srce. Ona prva obori pogled i nastavi 
da ide. Iza okuke, polegla po Srebrnici, pritisnuta liticama, ukaza se vodenica.
– Meni je vrlo žao, verujte mi. – progovori ona najzad, posle dužeg lomljenja.
– Čega?
– Ne znam, svega ovoga... vas.
– Nemate zašta da me žalite. Oni nastaviše da idu, ćuteći.
– Ja nisam kriva. – progovori zamišljeno Radmila.
– Vi bi hteli da budete načisto sa svojom savešću? – Srba se nasmeja, čuvajući još 
uvek na svome licu onaj gorak izraz.
– Zašto taj osmeh?
– Onako. Čovek pomisli u jednom trenutku da je dobro video i razumeo, a posle se 
pokaže da nije video ništa, da nije razumeo ništa.
– Nećete reći da sam vam dala povoda?
– Ja ne velim ništa.
Stajali su sada nad samim vodeničnim jazom, plavim i nepokretnim. Okolo njih 
sklapala se ogromna klisura. Pod vodom se videlo kako se leluja duga zelena trava.
– Ja bih možda trebala da budem stroža prema vama... – izjavi najednom Radmila.
– Zar se može biti stroži, hladniji, zvaničniji nego što ste vi bili za ovo poslednje 
vreme u manastiru?
Radmila kao da ne ču ovo pitanje, već dodade sasvim tiho:
– ...ali ne mogu.
Jedan mali osmeh osvetli za časak Srbino lice; taj osmeh Radmila ne primeti. Ona 
nastavi:
– Ja bih tako volela da u meni gledate jednog iskrenog prijatelja. On naglo planu.
– Prijateljstvo između čoveka i žene! Vi jamačno ne govorite to ozbiljno. Između 
čoveka i žene postoje samo dva normalna stanja: ljubav ili ravnodušnost. Sve ostalo je 
bolest, sentimentalnost, romantika. – On zaćuta za časak pa sniženim glasom: – Ovo 
vam sada govorim prijateljski: kada vam neko drugi bude govorio o ljubavi, ako vam 
traži ljubav, a vi mu je ne možete dati, odgovorite mu jasno, kratko, pošteno: ne! – ali 
ne činite više tu pogrešku da mu mesto ljubavi nudite prijateljstvo! To je više i gore 
nego uvreda: to je milostinja. Ali ne govorimo više. Ovoga vas puta ja molim da 
prekinemo. Govorimo o čemu drugom, ako hoćete.
– Vratimo se.
Pri povratku, ni sama ne znajući kako, ona mu se osloni o ruku i tako dođoše do 
manastira.
Jedan mali i neznačajan pokret povlači drugi, ovaj treći, i mi nikad ne znamo gde će 
se ta intimnost, početa tako bezazleno, zaustaviti. Na tu misao dođe Radmila sutradan 
dok se pela sa Srbom ka isposnici i odjednom ona poče osećati strah. Ali kako izvući 
ruku iz njegove? Oni su se peli lagano, korak po korak. Razgovor je tekao lagan i 
skoro veseo. Ali sve to kao da je bilo uzgredno. S vremena na vreme ona bi bacila na 
njega pogled, ali bi ga odmah obarala, ako bi srela njegov. Sa jedne čistine, sasvim u 
dubini, ispod njihovih nogu, Radmila opazi manastir sa njegovim zgradama, 
mnogobrojnim konacima i kubetima, sa njegovim običnim pokretom radnika koji su 
bili kao žive crne tačkice, sa Srebrnicom koja bleskaše u zelenilu, padajući preko 
ogromnog kamenja. Na dogledu te slike, ona oseti najednom kako je obuzima duboka 
i neobjašnjiva tuga. Pustiti se? Reći mu sve što do tog časa nije ni sebi samoj smela 
priznati? Ili mu prosto dozvoliti sve, a ne samo da je drži pod ruku? Ona pomisli: 
odgovoriti mu na stisak ruke stiskom? – Zatim:
– Već sutra, sve ovo biće prošlost. Zašto bežati od sreće, zašto? Ali njena ruka beše 
kao mrtva u njegovoj, jer joj jedna druga misao nemilostivo pade na um: on se možda 
igra, on možda želi da upiše jedan uspeh više. Oni behu stigli do isposnice i ona sva 
uzbuđena od te nove misli, izvuče žurno ruku iz njegove. Zatim se nasloni na jedan 
veliki blok kamena. Vetar je lepršao njenom kosom i odelom; manastir je u 
zamagljenoj kotlini ličio na igračku. Vilina kosica i tanko šiblje povijalo se u pravcu 
u kome su plovili niski beli oblaci. Ona je osećala da je Srba nepomično gleda, ali 
nemade snage da podigne pogled. On najednom reče:
– Ako želite ja mogu napustiti manastir. Ona pretrnu.
– Sasvim?
– Sasvim.
– I to govorite ozbiljno?
– Potpuno ozbiljno.
Ona poćuta jedan trenutak; zatim:
– Zar vam je toliko stalo do vaših beogradskih prijateljica?
Bila je na izgled mirna; jedino što je Srba mogao videti jednu nervoznu ruku kako se 
igra perlama na vratu. Ali u isti mah on oseti da se nešto veliko i značajno događa 
između njih. On prvi put u tom času vide da igra jednu igru u mojoj može on sam, na 
prvom mestu, opeći prste.
– Ja nemam prijateljica u Beogradu. Ona je stajala nepomična. Međutim, u sebi, ona je 
preživljavala jedan od najtežih svojih časova. Njoj se u času beše učinilo da on to iz 
obzira prema njoj, iz prevelike ljubavi želi da ode, da bi joj bio prijatan. Ali, ako bi to 
tako bilo, ona ne bi smela da ga pusti da tek tako ode. A šta učiniti? Uostalom, ta 
misao bi potisnuta drugom, koja joj se namah učini mnogo verovatnijom, tim pre što 
joj je već po drugi put dolazila na um: on se igra, on se zabavlja. I njoj odmah bi jasno 
da je i "suviše jasno" pokazala koliko joj je stalo do njega. On sve zna, on je sve 
razumeo – pomisli Radmila. I ta poslednja misao, posle trenutne malaksalosti, dade 
joj odjednom potrebnu snagu. To bi u poslednjem trenutku, jer je ona bila na samoj 
ivici ponora; ona je jedva odolevala sebi, trebalo je da prođe samo još jedan časak i 
ona bi mu sama otkrila sve, rekla sve! Ona se čak toliko uzdiže iznad svega uzbuđenja 
da mu pokaza na kraju oštro i hladno lice.
– Kada polazite? Sutra?
– Na službi, sutra.
To veče, ona mu požele laku noć i srećan put, na jedan način koji se više dojmi nje, 
nego Srbe.
– Da li treba da reknem vašem gospodinu mužu za moju nameru?
– Čemu? Kada jednom budete van manastira, izvestite kartom.
– To mi savetujete ozbiljno?
– Zašto da ne? To je najprostiji način da izbegnete objašnjenja.
Ta preterana hladnoća sa Srbom ne dade joj cele noći da zaspi. Čim svanu ona reši da 
ga vidi. Ali se dugo lomila. Kada izađe u dvorište, bilo je već uveliko jutro. Na živoj 
vodi su se umivali radnici, Stanojka je, pred kujnom, malo u raskorak, sa rešetom 
punim žita, hranila svoje bezbrojne kokoške i ćurke... Nebo, koje se pokazivalo iznad 
manastirskih kubeta već oslobođenih skela, bilo je toga jutra nekako naročito sočno i 
zeleno. Radmila prođe preko trema, razgleda svuda oko sebe. Srce joj je kucalo 
nejednako i jako. Ipak, ona se ne usudi da pita. Kao krijući se ode do staja: tu nađe 
Iliju koji je vilama izbacivao mokru slamu i tek njega upita za Srbu.
– Otišli su oni još sabajle. – odgovori Ilija i taj odgovor, koji lupi Radmilu kao 
kamen, bi za njega prilika da opljune šake i da još jače zgrabi za uglačane vile.
Sva trepereći, sa tom mišlju da je Srba otišao noseći u srcu sinoćnu hladnoću, 
Radmila potrča putu. Jer ako je sve to ozbiljno? Ah, Gospode, šta će misliti o meni! 
Ona je bila potpuno izgubljena; ona nastavi da žurno ide putem, neprestano se 
nadajući da će ga ugledati sa koga zavijutka. Da ga je ugledala u daljini, ona bi 
jamačno trčala za njim sve donde dok ga ne bi sustigla; ili dok ne bi pala od 
iznemoglosti. Ona tako dođe do velike okuke, odakle se video jedan veliki deo klisure. 
Nedostajalo joj je daha, snage; srce joj se zadržavalo i pričinjavalo ogroman bol u 
celom telu: kroz jutarnji vazduh do nje dođe svirka dvojnica, ali put je, sve dok je oko 
moglo da dopre, bio prazan. Kraj njega zmijala se druga bela pruga u izmaglici, 
Srebrnica. Ona se klonulo okrenu i tada, na desetak metara ispred sebe, vide Srbu gde 
stoji nasred druma, držeći za uzdu osedlanog konja. To je bilo tako nenadno da 
Radmila nemade vremena da se obraduje: ona beše utrošila i poslednju mrvicu nade i 
sada mu je prilazila kao u snu. Ali pre nego što stiže do njega ona se upita: je li me 
video kada sam trčala? I u istom času oseti kako joj se sva nežnost i svo uzbuđenje 
povlači. Kada se nađe pred njim, njeno je lice bilo kruto, glas oštar i neljubazan, ona 
ga je gledala pravo i ljutila se njegovom nasmešenom izrazu. Zašto se smeškao?
– Još niste otišli?
– Ne.
– Zašto?
– Jer juče niste bili jasni. Ja sam vam postavio jedno pitanje, vi ste mi odgovorili 
drugim.
– Vi odlazite?
– Ne. Ostajem.
Oni su se gledali nepomično, i skoro kao dva neprijatelja. On dodade polako, 
podvlačeći reči:
– Ovog puta sam dobro video, i ostajem. Ona oseti da gubi tle pod nogama; ona oseti 
da je on jači od nje (u dubini duše ona se sa slašću podavala toj nesalomljivoj volji!) i 
da bi koliko toliko spasla izgled stvari, ona viknu:
– Zašto stojite tako nasred puta! Krećite se! Pustite me da prođem!
On primeti da ona nije tražila ništa više već da joj se skloni s puta, i ćuteći uskoči u 
sedlo i u galopu odjuri prema manastiru.

*	*	*

Radmila je bila tako na kraju snage da se oseti sigurnom tek kada otvori vrata svoje 
sobe: soba je bila golih zidova, okrečena belo, sa gvozdenim krevetom u jednom 
kraju, sa orahovim ormanom u drugom. Jedva ako je bilo mesta još za jedan običan 
sto pretrpan svilom i priborom za vezivo. Kraj širom otvorenog prozora stajao je 
đerđev. I to je bilo sve. Vrata što vode u jedan mali hodnik a odatle u Karamarkovićevu 
sobu bila su pritvorena. Radmila ih žurno zatvori i onda ostade tako čitavih nekoliko 
minuta, leđima oslonjena o njih, ruku spuštenih niza se.
Kada se dobro promisli, nije imala razloga za plač, jer u stvari i ona sama željaše 
takav završetak, ali se osećala nesposobnom da zaustavi bujicu koja se od srca pela, 
tu bujicu od koje celo telo treperi, bujicu koja nadire, zadržavajući na mahove disanje, 
obuhvatajući ceo grudni koš, stežući, milujući i uvek sve više se penjući ka grlu... Taj 
dolazak plača liči na žito u polju koje miruje i koje je najednom napao nenadni vetar: 
klasje se naglo povilo, prvo najbliže, pa onda dalje; i dok se ono prvo vraća, drugo se 
povija; u početku možete da pratite pogledom taj talas što se prenosi kao dodirom sve 
dalje i dalje od vas; docnije, dokle oko dopire, samo uznemireno more stabljika koje 
se talasa, uzbuđeno, drhteći.
I kasnije, u širokoj sobnoj haljini, – čija je sveža ljubičasta boja dodala jednu 
neočekivanu draž njenom svetlom licu i teškoj kosi koja se, podeljena na sredini 
širokom belom prugom, spuštala preko ušiju glatka kao rastopljen metal, – Radmilu 
nije napuštala jedna misao, koja joj je, i pored toga što je glasno ponavljala reč: 
bezobraznik – pričinjavala neobičnu sreću. Tu misao ona nije uostalom nikako ni 
formirala; ona je bila u njenoj podsvesti, lepršala oko nje, milovala joj obraze, 
doticala joj se obnaženih mišica i zaustavljala ruku koja je htela da izvuče iglu iz 
veza, kada je docnije, sedeći za đerđevom kraj prozora, i bacajući pogled kroz grane 
rascvetanog jorgovana, čekala da dođe podne. Ta misao bila je obilnija nego što je 
mogla da bude zatvorena u jednu rečenicu, sa rečima koje imaju samo jedno obično i 
oveštalo značenje i ona, ovako neizgovorena, bila je rečitija od svake reči, realnija od 
svake stvarnosti, sadržavajući u sebi i Radmiline snove, i njene nesvesne želje, i žubor 
potoka, i manastirske zidove, i sliku Srbinu, i sve što je taj doživljaj sa njim sadržavao 
u sebi (pokraj tog spoljašnjeg nesporazuma!) novog, zanosnog, srećnog... On nije hteo 
otići! On nije hteo da napusti taj nesnosni posao i dosadu – i to samo zbog nje! Kako 
bi se i mogao izraziti u tri ili četiri reči taj kompleks protivurečnih osećanja, 
nepriznate nade, neodređenog stida, maglovite griže savesti, ponovljenih slika celog 
događaja, radosti?
Pred prozorom grane jorgovana su se lagano pokretale. Sočni grozdovi cveta savijali 
su grančice sve do ruba prozora. U nekoliko mahova na jorgovan bi sleteo po kakav 
raspevani štiglic, okrenuo se hitro, pustio koji grleni ton i naglo, kao da se setio 
nečega što je zaboravio, srnuo sa krikom na obližnje drvo ili u dubinu zašećerenog 
vazduha, ostavljajući u Radmilinim očima samo odblesak svojih svetlih i blistavih 
boja i jednu granu koja se klati brže nego ostale.
Kada, u podne, zazvoniše zvona, Radmila prestrašeno skoči sa svoga mesta. Tek u 
tom trenutku njeno uho poče da razaznaje život oko nje: jedan udaljen zvižduk, 
potmuo razgovor u susednoj sobi, šum Srebrnice, i najzad te pune i zvonke udare 
zvona od kojih su podrhtavala okna na prozorima. Ali sve to ipak ostade udaljeno i 
strano njenom duhu. Celo to jutro, ona ni jednom ne beše pomislila na 
Karamarkovića.

XXVII
Srba tek što beše zaspao, kada kroz noć odjeknu prvo jedan, pa onda odmah još dva 
pucnja, sasvim bliska. U spoljnom dvorištu, gde su staje i torovi, uznemiriše se psi. U 
času mrak bi ispunjen uznemirenošću. Ču se hod; jedna se vrata zalupiše; neko viknu; 
kroz planinu zatitra jedan snažan zvižduk pa odmah zatim još jedan pucanj, ovoga 
puta sasvim pod zidovima manastirskim. Srba skoči i pritrča prozoru: napolju je 
vladala potpuna pomrčina; jedva nekoliko zvezda na izvedrenom ali crnom nebu; 
Srebrnica je hučno bujala posle nenadne kiše; streje su još uvek kapale. Pipajući on 
izađe u hodnik. Sasvim na kraju tog strahovitog hodnika jedna vrata behu otvorena i 
slaba svetlost padaše na cigle. Na vratima je stajao Nikodim, u spavaćici i sa puškom. 
Dvorištem pođe grupa ljudi sa zapaljenim fenjerom i dugim hodnikom počeše redom 
da se ukazuju osvetljeni prozori, čije su senke, iskrivljene, sa svojim gvozdenim 
rešetkama, klizile po suprotnom zidu. Iz svoje ćelije izađe i iguman Pajsije, uvijen u 
šalove i bosonog. On upita nešto Nikodima; ovaj mu gromoglasno odgovori, da ceo 
hodnik zaječa:
– Otišli su da otvore.
– A... – iguman zaklima glavom; videlo se da pored svega nije ništa razumeo i da mu 
je gluvoća bila nekih dana skoro potpuna.
Nikodim htede nešto da odgovori, ali se spolja već čuo žagor i lupa teških cokula po 
kamenu, i on, ostavivši igumana otvorenih usta, sa šakom iza uha, izađe u dvorište. 
Srba se polako spusti za njim. Ljudi koji su dolazili govorili su glasno i pravili velike 
pokrete. Nesigurna žuta svetlost osvetljavala je tek nekolicinu, odevene u uniforme i 
pod oružjem. Nikodim ih presrete pod velikim orahom. Jedan gologlav seljak u sredini 
gomile poče da maše jednom rukom i da govori nešto. Približivši se sasvim Srba, na 
svoje veliko iznenađenje, u tajanstvenoj ličnosti upozna ludog Ješu, Dostaninog muža i 
vodeničara manastirskog. On je govorio cepteći celim telom, jedne ruke za 
tkanicama. Bio je čupav, kaljav i unezveren. S teškom mukom je prevaljivao reči, jer 
i bez straha on jedva uspevaše da se izražava zbog zamuckivanja. Iz celog tog 
mucanja dao se ipak nazreti događaj: on u šumi beše sreo crnog Ostoju.
– Dobro, dobro! – uzviknu Nikodim na kraju strpljenja kada Ješa po četvrti put poče 
jednu te istu stvar. – Gde si bio, to te pitam, gde
si bio?
– Tu... – mahnu Ješa glavom prema planini.
– A šta si kog đavola tražio po šumi u ovo doba, a? – munu ga vođa patrole u slabinu.
Srbu najviše začudi način na koji Ješa obori glavu. Bilo je u tom pokretu puno 
smisla. Ali to pitanje beše sasvim razdražilo Nikodima i on skresa:
– Otkud lud čovek zna šta radi! Uhvatilo ga pa izjurio u šumu!
Ješa obrisa nadlanicom nos i osmehnu se.
– Je li ti kazao što? – nastavi da pita Nikodim.
– Nije... – Ješa podiže glavu i u njegovim mutnim očima se mogao pročitati očajan 
napor da se seti nečega. Seljak koji je držao fenjer beše ga upravio ovome pravo na 
lice i jasno se iz mraka izdvajala ta duguljasta i nekako bundevasta glava Ješina, žute i 
zborane kože kao u svih ćosavih ljudi; velika jabučica neprestano mu se kretala pod 
grlom, dok mu se sa okvašene kose cedila voda i slivala u poluotvorena usta. – Jeste, 
– seti se najedanput. Lice mu skoro sinu od zadovoljstva. – Jeste, rekao je, kaži... nek 
se zna... sve ću poklati ako...
– Ako? – upita nekoliko glasova iz mraka.
– Ne znam... zaboravio sam. Počeli da pucaju, ja pao u jendek, u jendeku voda... sve 
sam zaboravio.
– Ih, – prasnu Nikodim i lupi ga pesnicom u prsa, – budalo božja!
Ne znajući ni sam zašto, Srba je celo vreme čekao da objašnjenje dođe od one Ješine 
ruke za pojasom. Kada ga, dakle, Nikodim udari, Ješa zatetura i tom prilikom bi 
primoran da izvuče iz tkanice ruku i tada svi primetiše da u čvrsto stisnutoj pesnici 
drži nešto. Opazivši ovoju šaku, on se osmehnu i otvori je.
– Eto... to.
To je bila jedva cedulja. Nikodim je prinese fenjeru. Krupno i vrlo čitko bilo je 
napisano: "Pod srednjim kamenom na Vodi Svetinji, u pisaniju Vasiliju 20 dukata. 
Kuća Božja da se opravi. Ostoja, hajduk." Jedna krupna psovka ote se Nikodimu. On 
otrže fenjer i pojuri prema Vodi Svetinji (to je davno presušena česma, uz severni zid 
crkve Sv. Nikole, sasvim u dnu porte). Nikodim se odmah dade na posao sa dva 
radnika, dok je vođa patrole pričao igumanu, koji beše dogegao, o sukobu: vraćali su 
se iz susednog sela i slučajno nabasali na Ostoju. Dok su se snašli on beše nestao. 
Posle nekoliko minuta označeni kamen beše uklonjen. U jami pod njim Nikodim nađe 
jednu seljačku čarapu. On zavuče ruku i izvadi iz nje punu šaku zlatnika. Posle 
trenutka ćutanja, on planu:
– Sve mu to neće pomoći! Neka mi samo padne šaka!
Srba, koji se nalazio uz njega, naglo upita:
– I vi bi ga ubili, kada bi vam se dala prilika? I uzeli posle novac od ucene?
– A što da ne bih? Zar mislite da je on nas ovde kupio s time što nam o slavi i saboru 
pred vratima ostavlja sveće i darove? To je razbojnik, gospodine, krvopija!
– Ali vi ste kaluđer!
Nikodim začuđeno pogleda u Srbu, sleže ramenima i žurno pođe za ostalim svetom, 
svojim krupnim i rasklimatanim konjičkim korakom. Srba ostavi igumana, Nikodima 
i patrolu da uz vruću rakiju rasprave o tome ko će odneti novac u srez i kako 
organizovati poteru. Ali ušavši u mračan hodnik on dožive još jedno iznenađenje. 
Koračajući nasumice on nabasa na nekoga koji se beše šćućurio uza sam zid. Njemu 
zaigra srce i čvrsto ščepa priliku, skoro se baci na nju. Pod rukama oseti da drži neku 
ženu. Očekivao je da žena vrisne, ali ona samo disaše brzo i jako.
– Ko si? – upita Srba tiho.
– Pusti me, molim ti se gospodine – odgovori ona takođe šapatom.
– Pa to si ti Dostana. – uzviknu Srba začuđen.
– Jeste gospodine.
Njemu odjedanput sve to bi čudno: Ješa pred manastirom, njegova mlada žena u 
manastiru.
– Pa šta ćeš ovde?
U to se u daljini začu govor.
– Joj, evo igumana! – i pre nego što je Srba uspeo da je zadrži, Dostana se otrže iz 
njegovih ruku i iščeze u dugom hodniku. Hod joj se nije čuo. Bila je bosa. Pre nego 
što će ući u svoju sobu, Srba kucnu na Karamarkovićeva vrata. Radmila beše prešla 
iz svoje sobe i sedela je na kraju Karamarkovićevog kreveta. Ali i njen i njegov izraz 
pokaza Srbi da su oni malo obraćali pažnju na ono što se događalo napolju: bili su 
mračni i ozbiljni. On objasni u nekoliko reči šta se dogodilo i povuče se. Ni Radmila, 
ni Karamarković ne učiniše ni jednog pokreta. Za Srbu bi jasno da su se i toga večera 
svađali. On pomisli, ležući u krevet, da nije daleko čas kada će trebati da baci 
poslednju kartu koju je držao u ruci.

XXVIII
Srba Mijušković g-ci Jovanović
Manastir **vo 25. maja 192* 
Uvažajema prijateljice,
Iako čitavih mesec dana kasnije, evo vam pišem po obećanju o manastiru, o sebi, o 
vašoj dragoj rođaci, i o svemu ostalom. Ali pre nego što pređem na samu stvar, molim 
vas na kolenima (vi vidite da je ovo "na kolenima" zbog stila) ako imate koga kraj vas 
zaklopite odmah ovo pismo i čitajte ga tek pošto ostanete sami, recimo kada već 
budete legli (oh, zamišljam vas u tom položaju, sa mojim pismom u rukama!). Tako 
ćete možda bolje osetiti ono što ja jamačno neću umeti slikovito opisati. Prvo... Ali 
zbilja, ja ne znam sa koje strane da počnem opis – i najradije bih sve to nacrtao.
Ipak. Prvo, varošica je rupa. Ovo u stvari ne odgovara stvarnosti i najmanje može da 
vam izazove sliku njenu, jer u istini, poslednja "oaza kulture" pre nego što se zabasa u 
naše šume, varošica **vo, nije u rupi, već na bregu. Ja nikako ne razumem zašto se 
ta varošica vere po strmenima kada je sa druge strane reke najlepša ravnica koju sam 
ikada video. Iz ekonomije, jamačno. Dakle, kada se posle vožnje od tri časa vozom, 
koji ceo može da stane u dva obična vagona, dokoturate do stanice koja nosi isto ime 
kao i varošica, vi se onda skinete i idete kolima jedno deset minuta jednim divnim 
putem, oivičenim veoma starim topolama; zatim čim pređete novi drveni most, vi se 
nađete na kaldrmi glavne ulice **va. Ne dao vam Bog da se, inače, vozite fijakerom 
po toj kaldrmi. Ja sam morao da se držim za sedište i dobro da stisnem zube, a od 
tandrkanja ništa nisam mogao da čujem. Sve što sam video, video sam u "duplikatu" i 
zbog te činjenice oprostićete zamršenost opisa. Ja još ni sad nisam siguran da kuće 
nemaju po dva krova, – jedan iznad drugog. Ipak, najviše sam spazio kafana; pred 
njima zelenu burad sa leanderima; za stolovima retke goste koji piju svoju jutarnju 
crnu kafu. Zatim radnje sa kožama, opancima, katranom, šamijama i gazdama na 
vratima. Najviše mi se dopalo da je čaršija bila polivena i počišćena, da su hlebari 
baš u tom času vadili vruć hleb od čega je mirisalo celo jutro, da su iza čaršije 
odmah bašte, voćnjaci i polja. Od prilike na sred čaršije nalazi se opštinska vaga. Ja 
nisam verovao da je to toliko "impozantno". To vam je kao jedan krug. Okolo: srez, 
apoteka, glavne kafane. Tu se otvaraju na četiri strane ulice, upravo putevi, oivičeni 
više manje plotovima (naravno, iza plotova su kuće). Tačno u središtu tog kruga, tako 
da se iz svake ulice vidi, vaga. Priča se da je ovaj način zidanja uveo knez Miloš, po 
ugledu na l’Etoile u Parizu, samo što je, kao praktičan čovek, mesto nepotrebnih 
triumfalnih kapija smestio trošarine. Okolo, mesto luksuznih kola, dremaju mazge, 
konji i volovi, pod senom, katranom ili lučem.
Vaša je rođaka, koja zbilja ima puno smisla za prirodu, neobično mnogo uživala u 
prizoru koji pruža varošica gledana sa visokog puta što se penje pravo klisurama. Da 
je lepo, lepo je. Polovina je varoši na padini planinskoj. Put ide još dalje. I tek što se 
prođu poslednje kuće, već sasvim seoske, potonule u ovom trenutku u procvalo voće 
(ja vam dajem opis od pre mesec dana), a pod nogama se ukaže cela palanka, sirota, 
mala, sa njenim crvenim krovovima u belom cveću, sa njenim širokim i (pravilnim 
ulicama, sa njenim okruglim trgom i vagom oko koje se vide sasvim male ljudske 
prilike, sa dimom iz odžaka koji se penje u plavo i mirno nebo; oko nje se savila reka, a 
iza ove zelenilo polja, zaplavljeno u daljini izmaglicom, presečeno tamnim grupama 
zabrana, više kojih plove horizontom sasvim beli i laki oblaci. Jednom rečju, 
poezija... Ali dosta o tom! Osećam da dolazi ono najteže u opisu, uvažajema, jer imam 
posle tog pitomog pejzaža, koji ste mogli dosada videti na mnogim dopisnim kartama, 
da opišem, vama, beogradskom detetu, odraslom u dekorima varoških ulica, korza i 
pozorišta, jednu stvar koja je i meni bila do ovog časa nepoznata: klisuru. Vi ste 
verovatno učili u školi šta je to klisura. To vam je tesnac stvoren od dve planine, 
između kojih obično teče po kakav potok ili reka. Ali da zamislite ovu klisuru sa 
Srebrnicom koja besni između stena, pada, penuša, larma, ja se zbilja pitam, kakvo 
upoređenje da upotrebim, pa da vam njena, slika postane jasna? Jeste li prošli koji put 
kraj Tašmajdana? Jeste li videli one ogromne stene nastale lomljenjem kamena? Eto, 
otprilike to isto, samo što je sve ovo tri, četiri, pet, deset puta veće, namrštenije, 
divljije, jer tamo je kamen manje više lomio pijuk i dinamit, a ovde... Ja ne znam ko, 
ali je đavolski lomljeno. Put ide bestraga visoko, zalazi u šumu, nadnosi se nad 
provalije, zaobilazi. Vazduh, sunce, zelenilo, sve je to nekako hladnije, mračnije nego 
drugde. I to traje čitav čas! Čoveku najzad bude dosta te romantike i posle četvrt sata.
Na sreću put se sasvim spusti do Srebrnice, stene se pretvore u strme pašnjake iz kojih 
izbija ovde ili onde po koja litica, dok na kraju ne naiđete na jednu vodenicu, svu crnu 
od starosti (vodeničar je neki ludi Ješa koji ima za ženu najlepšu ženu u tri sreza, 
Dostanu), a posle vodenice, iza jednog zaokreta, završetak klisure u obliku jedne 
velike zelene kotline i, sasvim u dnu, pripijene uz planinu, manastirske zidine, kubeta, 
konake, tišinu, sve prevučeno senkom, mirišući na svežu travu, vodu i – oprostite mi 
za izraz – na pobožnost. O samom manastiru ne znam šta da vam kažem. Ja nikad 
nisam umeo da uživam u starudijama, ali ovog puta, valjada i zbog toga što se vaša 
rođaka pasionira za ove počađavele i oronule freske, počinjem u svemu pomalo da 
nalazim zadovoljstva. Sama crkva nije mnogo oronula, ali je varvarski prošlog veka 
"obnovljena". Vi ste jamačno videli njenu sliku; bila je objavljena u skoro svima 
novinama. Pripada t. zv. moravskoj školi, kitnjasta je i kao iz jednog parčeta rezana. 
Samo, ova je omalterisana, čak su i izvesni kameni ukrasi zacementisani. Kada sam je 
prvi put video, ni sumnjao nisam koliko se bogatstvo boja i ornamentike krije pod tim 
sivim krečom. Malter kojim je crkva prekrivena neobično je tvrd, a prevlaka 
mestimice debela po nekoliko santimetara, što je sve davalo i daje utisak originalne 
fasade. Zasluga g. Karamarkovića je u tome što je, kao dobar poznavalac moravske 
škole, dokazao pogrešku nekoliko užurbanih naučnika: ono malo otkrivene fasade 
najlepše je parče polihrome prevlake što se valjada dosada sačuvala i potvrda njegove 
pretpostavke. Prava dakle fasada je od redova glačanog mramora, plavkastog ili 
žućkastog, i redova crvene opeke. Kamene rozete, arhivolte, stubići na prozorima, 
kapiteli i bogato vezeni lukovi na vratima izgubiće od svoje usamljenosti i stopiće se 
u jednu vanredno uravnoteženu celinu. Sem toga, dodajte da će crkva jednom 
obnovljena dobiti nov olovni krov, lepi sliven, malo zelenkast i tek onda ćete imati 
jednu slabu ideju o budućoj i skoroj lepoti **va. Samo se pitam: ko će u njoj uživati? I 
je li bilo korisno sručiti sav taj novac u kamen, kreč i olovo? – O freskama drugi put. 
Mada mnogo ne razumem zadivljen sam, u punom smislu te reči, obiljem, istinom i 
životom tih slika. Uđem tako po neki put u crkvu, kada nema nikoga, i skoro osetim 
strah od svih tih pogleda upravljenih na mene, toliko je sve to živo. – Kaluđeri su 
vulgarni i neinteresantni. Starešina manastirski je iguman Pajsije Nedić, starac od 
jedno sedamdeset godina, potpuna neznalica. Što više ulazi u godine sve više izlazi 
njegova gramžljiva seljačka priroda na videlo. Ceo dan sedi u svojoj ćeliji i pije. Stoji 
mu tako staklenica na stolu, on gleda u nju i prebira brojanice; s vremena na vreme 
nategne. Pokušao sam da govorim sa njim. Nećete mi verovati ako vam kažem, da mi 
je pričao o mladim devojčicama. Domaćica mu je neka Stanojka, čija su sva braća i 
sestre zaposlene po manastirskim vodenicama i pojatama. Drugim rečima, kradu. A 
kradu zajedno sa Nikodimom, kaluđerom koga još nisam video u mantiji, ali koga sam 
već tri puta video da lumpuje po seoskim krčmama. To vam je snažna ljudina, 
obučena po "amerikanski". Treći "sabrat" je jedan mlad čovek, bledunjav i žgoljav, 
Vasilije; jedino njega seljaci nazivaju "duhovnikom". U ovom trenutku putuje po 
okolini i kupi pisaniju. U plan nije bio ušao olovni krov (država uvek štedi na 
najglavnijem) te se Vasilije rešio na to skupljanje da bi crkva tako zaista bila 
obnovljena i dovedena, bar približno, na njen pravi izgled. Pisanija je inače ovo: u 
manastiru postoji jedna knjiga u koju narod, prilikom raznih zgoda, upisuje šta ko želi 
da da "svetoj kući", "svetinji". Knjiga je vrlo stara i ima porodica koje s kolena na 
koleno odužuju svoj zapis. Vasilije se nada da će uspeti da skupi štogod od starog i da 
će čak zapisati i novog. On tvrdi da poznaje narod i da treba samo umeti prići. Što se 
mene tiče ja duboko sumnjam da će ma šta skupiti. Inače sve više dolazim do 
ubeđenja da je Vasilije više zanesenjak i budala, a manje licemer. Trebalo ga je videti 
kada je uzjahao na konja, sa jednom seljačkom torbom oko vrata u kojoj je nosio 
knjigu i jednu drvenu ikonu Majke Božje! Sav je sijao. Što me najviše čudi to je da i 
Nikodim trlja ruke. Videćemo. Izgleda mi da se iguman Pajsije i Nikodim služe 
predanošću Vasilijevom i njegovom revnošću, a da mu se u stvari iskreno smeju. Jer 
Nikodim je i suviše veliki trgovac, i pored svoje riđe kaluđerske kike pod šubarom, da 
bi bio nevino pobožan, a Pajsije je i suviše nagrižen alkoholom i ženama da bi se 
zanosio manastirskim i "duhovnim" stvarima.
Setih se da vam još ništa ne rekoh o moštima Svetog Kralja i o njegovom ćivotu. Eto 
jedne stvari koju nikad neću razumeti! Gledao sam kada dovode bolesnike, posle 
večernje, sa svećama... kosa da vam se digne. Kako nisu mogli da ga ostave za vreme 
opravke crkve, da ne bi bio profanisan šta li, to su preneli ćivot u drugu crkvu, u 
crkvicu Sv. Nikole. Kažu da naročito pomaže od "zlih duhova", glavobolje i "suve 
bolesti". Sem toga, ovde narod veruje da jedna čestica njegova može da zaštiti od 
kuršuma. Jer kralj je, pre nego što je dospeo u ćivot, bio veliki ratnik.
Ah, uvažajema i lepa moja prijateljice, vi ste jamačno malaksali pod ovim opisima. 
Međutim, ostaje mi da vam saopštim da je u manastir stigao i slikar M. koji je već 
počeo da kvari ove već pokvarene freske. To se stručno zove "osvežavanje" i 
"fiksiranje". Vi poznajete slikara M.: to je onaj što je radio portret g-ce S**. Ja i on 
smo dobili sa stanovanje takozvanu gostinsku sobu. Zašto se ta soba sa dva gvozdena 
kreveta i još tri stare slike zove "gostinska" ja ne znam, ako nije zbog veličine. A da 
je velika, to jeste. Kad zapalim sveću (mi upotrebljavamo voštane sveće, upravo njene 
ostatke iz crkava) u jednom kraju, recimo kraj moga kreveta, ja potpuno ništa ne 
vidim šta se događa u drugom kraju, kod drugog kreveta. Dodajte tome šest prozora 
bez zavesa, miris boja u bezbrojnim loncima kojih ima po celoj sobi, po zidovima 
kartone i skice i, otprilike nasred sobe, jedan ogroman čamov sto na kome je čitava 
gomila najrazličnijih stvari, počevši od lula slikara M., ostataka hleba, karata, pa sve 
do kravata, prsluka, četkica, flaša sa raznim slikarskim tečnostima u njima – i onda 
možete imati otprilike sliku moje nove "rezidencije". Jutro provodim kod vašeg 
dičnog rođaka. On mi diktira pisma, prima nastojnike, zatim ponovo prelazi na 
diktiranje. Dva put nedeljno odlazim konjem u varošicu po poštu. Subotom 
nadgledam nastojnika koji isplaćuje radnike. Veče provodimo igrajući pokera, ako ne 
sedimo na tremu, a ako sedimo na tremu, onda sedimo u mraku, zbog komaraca. Vrlo 
često pratim vašu rođaku u male šetnje po okolini. To je uostalom želja g. 
Karamarkovića koji ne želi da gospođa sama luta po šumi. Jer lutati je opasno, pošto 
po istoj šumi luta i čuveni Crni Ostoja. Ali o njemu ne mogu danas da vam pišem. 
Toliko: da nisam ovo što sam, voleo bih da sam Crni Ostoja.
Pišite mi šta se radi po Beogradu, a naročito ko se još u koga zaljubio i hoće li gde 
biti svatova. Pozdravite malu Jelenu B. Ako vidite g-cu S** možete joj, onako uzgred, 
reći gde sam i sa kim sam. Da završim, ljubeći vašoj ljupkosti malu ručicu. Vaš odani
Srba Mijušković.

XXIX
Toga večera, i pored opomene Nikodimove da ne izlaze izvan manastirskih zidova, 
Srba i Radmila su lagano šetali putem kraj Srebrnice. Veče je bilo svetlo i puno 
pokreta. Nad ivicama planinskim nebo je još uvek buktalo crvenilom zašlog sunca. 
Idući tako oni dođoše do jedne male livade: u predvečerju su se videli sveži stogovi 
sena; oko njih su nisko letele laste. Radmila se odjednom trže. Njena ramena pređe 
drhtavica.
– Vratimo se. – zamoli.
– Vas je strah? – upita Srba.
Ona ne odgovori.
– Zar i onda kada sam ja sa vama? – on je uhvati pod ruku: – i sada?
Ona se osloni na njegovu ruku i oborene glave nastavi da korača. Manastir je ostajao 
sve dalje iza njih. Što su dalje išli, Radmila je sve više osećala uznemirenost. Je li se 
uistinu strašila susreta sa Crnim Ostojom za koga se znalo da je u okolini? Ja mislim 
da njoj Crni Ostoja nije ni padao na um. Bilo je nečeg drugog, nečeg što je lebdelo u 
vazduhu, u stvarima što počinju da se zavijaju u suton; nečega najzad što nije 
dolazilo s polja, već iz nje same, očekivanje nečega neobičnog, strah od toga, strah 
zatim da to može i ne doći: i to je očekivanje činilo da sve oko sebe vidi na jedan nov 
i drugojačiji način. Ali jednom viđena tako neobična, priroda je sve jače uzbuđivala 
Radmilu. Ona je bila daleko od toga da primeti da je sve oko nje samo ogledalo nekog 
sopstvenog uzbuđenja. Ono se međutim pelo, postajalo nesnošljivo, padalo kao 
rastopljeno olovo na grudi, na srce, izviralo iz svega, iz neba, iz litica, iz Srbinog 
zamišljenog izgleda.
– Govorite, – prošapta najzad Radmila, ne mogući dalje da izdrži to beskrajno ćutanje. 
Ali pre nego što Srba uspe da progovori, ona uzviknu: – ne, ćutite!
Srba je pogleda iskosa: on u tom trenutku oseti da je došao čas poslednje scene. On je 
bio potpuno svestan da igra, on je potpuno dobro znao šta hoće. Nije li tražio sreću? 
Nije li imao ovoga puta "da ide do kraja?"
– Ja sam odavno želeo da ozbiljno govorim sa vama, Radmila. – progovori on jednim 
dubokim, tihim, ali odlučnim glasom.
– Ne... zašto... nemojte.
– Vi mislite da ću ja početi sada sa ispovestima? – osmehnu se Srba. – Vas je strah?
– Nije, zašto bi... Ali zašto baš danas? Ćutite, ćutite još malo!
Srbi se nije žurilo. On je znao da je jači, on je osećao da mu se ona sada, i da hoće, ne 
može oteti. On stavi čak izvesno kaćiperstvo u to svoje samopouzdanje, i mirnim 
glasom stade da govori o stvarima na izgled dalekim:
– Sva je stvar u ovome: treba imati svoj pogled na svet. Govorim vam ovo što sam 
primetio da vas i najmanje stvari iz običnog života dovode u jednu vrstu groznice. 
Neprestano postavljate sebi pitanja: smem li? ne činim li nešto što ne bih smela i 
trebala učiniti? Idete recimo putem, kraj puta plot, nad plotom zrela trešnja, savila 
grane. Hteli bi jednu trešnju? Da, ali trešnja nije vaša i iz toga se rađa čitava moralna 
kriza. Primer je glup i ništavan – i u stvari nema mnogo veze sa onim što sam hteo da 
vam kažem. Uostalom ovo o trešnji se više odnosi na mene, nego na vas. Upravo, 
odnosilo se na mene doskora. Hteo sam reći ovo: zašto svet uporno deli dela na dobra 
i zla? To me pitanje neobično muči. Međutim, što se dobra i zla tiče, to je prosto: 
svetlost, samim tim što postoji povlači za sobom senku. Drugim rečima, hteti uništiti 
senku znači raditi neposredno i protiv svetlosti, raditi neposredno za jedno stanje gde 
će sve biti jednako obojeno. Eto čemu teže puritanci, eto gde će nas baciti čistunci 
koji propovedaju čistu vrlinu, kao da "čista vrlina" može da ima neku vrednost bez 
one druge, "proklete" strane! To je tako prosto! Kao što je izvesna količina otrova 
potrebna za zdravlje tela, tako je isto čovečanstvu potrebna izvesna količina zla i 
nesreće za njegovo moralno i duševno zdravlje. Ta da nema "izgubljenog raja", mi ne 
bi ničemu težili, ništa nas ne bi mučilo, ni o čem ne bi sanjali; ceo bi nam život bio 
jedan dug letnji dan: rađali bi se i ostajali u večnosti. Jer bez greha, mi bi bili besmrtni, 
a smrt je pored greha najveće dobro čovečanstva. Zamislite jednog čoveka koji živi 
bez čežnja, koji ne traži da nađe svoju drugu izgubljenu polovinu, čoveka koji se ne 
boji smrti. Je li to čovek? Ne, to je anđeo. I baš zato što nismo anđeli, baš zato nebo za 
nas ima svoga značenja, kao i čistoća, kao i stotinu drugih, nedostižnih stvari kojima 
težimo.
U koliko je više govorio, Srba se sve više zagrevao. Glas mu je postajao sve topliji i 
sve melodičniji. On je uživao da se sluša; on je uživao u tim rečima koje su nekako 
bez njegove volje dobijale neko naročito značenje. Behu stigli do isposnice. Na 
čistom plavom nebu videla se samo jedna zvezda. Radmila pokuša da izvuče ruku iz 
njegove, ali učini samo to da mu dade i drugu. Stajali su jedno prema drugom; vetar je 
lagano zviždao u niskom žbunju.
– Greše oni što misle da je čovečanstvu potrebna samo ljubav, samo praštanje, samo 
čistoća. Mrzeti, Radmila, iz sveg srca mrzeti, isto tako jako mrzeti kao što se jako 
može voleti! Jer mržnja je isto tako potrebna kao i ljubav, kao i samilost; i rat i 
bogatstvo je jedna od tih večitih potreba. Šta bi značilo Isusovo opraštanje i "okreni i 
drugi obraz", da nema zlih, ili grešnih kojima će taj oproštaj zatrebati? Ceo smisao je 
u živeti. Grešiti da bi ispaštali, ispaštati da bi grešili! Primiti hrabro ulogu koja nam je 
od prirode data. Ja idem još dalje: to je ludo hteti "spasti" ceo svet. Neko mora biti 
žrtvovan, neko se mora uništiti. Zakon prirode je takav da jedna polovina uvek hrani 
drugu, u materialnom i moralnom smislu. Čak i truljenje, koje je propast za jedinku, 
ima ogromnog korisnog značaja za ostale. Krst je svima dodeljen, neko ga nosi kao 
proklet, neko kao blažen, ali svi nose krst.
– Zašto ste spomenuli krst? – upita drhteći Radmila.
– Ne znam... tako. Krst je najlakše poređenje.
Ona je stajala sasvim uz njega. Njegove reči su padale na njenu kosu.
– Ne, to o krstu, to je njegovo. – Ona pokuša da se izvuče iz Srbinih ruku: – To vam 
je on govorio?
– To je svejedno. Glavno je da je sve to što sam vam rekao tačno.
– Nije svejedno, nije svejedno. Ja poznajem njegove reči, to vam je on govorio, to 
vam je on objašnjavao. Recite, ja moram da znam.
– Zašto morate?
– Jer to o krstu je i meni govorio. Od reči do reči mi je to rekao: svaki mora da 
ponese svoj krst, svaki. I još mi je rekao: zašto bi htela da ja sam nosim? Zašto ne bi i 
ti ponela? Srbo, govorim vam od srca, u strahu: ja više ne razumem njegove reči, ja 
sam nesrećna, tako nesrećna! On govori, on se ljuti, ali pod svim tim rečima ja ne 
umem da otkrijem ništa. Šta hoće od mene? Zašto me goni? Vidite li razloga? Ne, 
ćutite, ne govorite, ne treba, ne treba odgovora! Eto, možda ne treba o tome ni da 
govorim sa vama. Možda uopšte ne bi trebala da govorim sa vama. Jeste, ja znam, vi 
ovde niste zbog mene. Ćutite, ne tražim objašnjenja! To ne čini ništa. Ja znam da vi 
sada sa mnom šetate igre radi. I to ne čini ništa. Ja znam da bih trebala da vas oteram, 
a ne mogu, ne mogu, razumete li, ne mogu! Gospode, zašto vam sve ovo govorim?
Srba je još uvek držaše za obe ruke. Ona podiže glavu prema njemu:
– Ja sam nesrećna, a svi se igraju sa mnom, i on i vi. On sa svojim krstom, sa 
podsmevanjem, vi sa svojim glupim i šiparačkim pričama. I to sve zbog svoga ličnog 
zadovoljstva. A ni jedan ni drugi ne misli šta se sa mnom događa! Ni on ni vi ne 
pomišljate da ja mogu poludeti od toga mučenja. Ta i ja sam od krvi i od mesa. I ja 
imam srce koje može da stane. Ne, vi idete za svojim igračkama, egoisti, cinici, 
okrutnici! Šta je vama stalo do srca jedne žene! Šta se vas tiče što jedna ništavna žena 
zbog vas ne spava, zbog vas provodi dane i noći u groznici, u očajanju, u nesanici. 
Pustite me, ja vas mrzim (po vama to je isto što i voleti!) mrzim, mrzim! Pustite me!
On je bio toliko iznenađen tim nenadnim preokretom da i ne pomisli da se opre njenoj 
volji.
– Zašto ste mi maločas govorili o svemu onome, o svoj onoj filozofiji? – nastavi 
Radmila još strasnije. – Šta će meni filozofija! Meni se živi, voli, meni se hoće sreće. 
Ali ste vi mislili: ona nema hrabrosti, ona se lomi da li da "uzabere trešnju" ili ne; 
treba joj prvo govoriti "u načelu", treba joj prvo dokazati da svaki ima svoju sudbinu; 
zatim da je moja sudbina van običnog toka. Varali ste se, varali! Gubili ste vreme 
govoreći mi u "načelu". To je gotovo kod mene, ja hoću da živim, ja imam prava da 
živim. Vi ste sada zaprepašćeni, vi se sada kajete što niste išli brže!
– To nije istina.
– Jeste. Dva puta istina. Vi se sada lomite u sebi da li da padnete na kolena (ne 
poričite, videla sam vam pokret, razumela!), ali vas je strah. Stid vas je da ne reknete 
sada ništa, ali vas je u isto vreme strah, ja vidim, ja vidim to dobro, strah vas je od 
ljubavi jedne skoro poludele žene. Vi ste hteli zabavu, provod. Mesto osmeha i ključa 
od sobe vi nailazite na ženu koja želi da voli, ali da voli strasno, bez oproštaja, do 
umiranja. Vas je strah strasti, suza, smrti! Vi bi od ljubavi ono prolazno i blistavo. 
Imati jednu ženu, igrati se, zatim otići dalje. Ne govorite, ja znam to tačno, ja vidim 
dobro. Da nije tačno zar bi vi ćutali sada? Ne bi, ne bi, po sto puta ne bi!
Radmila zastade za časak. Zatim, još ponesenija:
– Vi se čudite? Vi znate jednu malu glupu ženicu koja obara oči, vi znate jednu 
romantičnu mladu ženu koja se oduševljava prolećnim pejzažima. Ne, Srbo, ta žena 
više ne postoji, ona je mrtva, nju je ubio jedan čovek koga je ona do ludila volela. Od 
one naivne žene nema više ni kamena na kamenu. Sećate li se kako sam nagledala 
kada ste mi bili predstavljeni? Sećate li se onog izleta, potopljenog sela, i žene kraj vas 
u čamcu? Vi ste za njom pojurili. Vi ste nju stalno videli dok ste meni govorili. Ali 
ona ne postoji više, ona je prošlost. Koliko je vode proteklo od tada! Njena je još 
kosa, ovo telo, ove oči, ali unutra je jedna druga žena, nepoznata vama, strankinja. Da 
li bi za njom "dojurili u manastir?" Da li bi se usudili nju voleti ozbiljno, svim srcem, 
svom dušom? I znate li vi šta je to ozbiljno voleti? Ne znate, ne znate. Vi uostalom to 
i ne tražite.
Srba je stajao nepomično. On je zbilja osećao strah, on zbilja nije poznavao tu ženu 
ispred sebe. Čak ni stid da je tako sramno uhvaćen u svojoj igri nije mogao da 
nadvlada tu nepomičnost. Radmila najednom zaplaka:
– On ćuti, on ćuti! Sve je dakle istina! Srba učini pokret prema njoj.
– Ne, sve je dockan, ostavite me, ostavite me! Ne idite za mnom! – i ona potrča 
prema manastiru.
– Radmila! – uzviknu Srba. Ona se okrete za časak; zatim posle malog lomljenja 
nastavi da se udaljava.

*	*	*

Posle zaprepašćenja, naiđe talas ljutnje. Srba udari drugim putem, i dugo lutaše oko 
manastira. Bilo je neosporno da je ceo svet, sva priroda bila protiv njega. U glavi mu 
je bučalo, ali od sve te množine misli i ideja, on ne uspevaše da dovede do kraja ni 
jednu. Nesnosna mesečina plavila je celu okolinu svojim sjajem. Čuli se dozivi buljina 
i udaljeni lavež pasa. Srba se spusti do vodenice. Jaz je bio zatvoren, vrata na vodenici 
otvorena. On uđe. Sve je bilo mirno. Na velikom kamenom ognjištu, ispod veriga, 
gorela je vatra. U polutami nazirali se žrvnjevi, sanduci za brašno, ručice i užad. Kroz 
razmaknute daske dizao se šum vode. On napusti vodenicu i krenu u manastir. U sobi 
nađe slikara M. koji je ležao poleđuške na svome krevetu, i gledao u mesečinu koja je 
padala u teškim snopovima kroz prozore. Srba kresnu šibicu i upali sveću.
– Tražio vas je maločas g. Karamarković – primeti slikar M.
– Nek ide do đavola.
– I ja se pridružujem vašoj želji. 
Posle kraćeg ćutanja:
– Ne bi li da okrenemo?
– Možemo.
Igra nije trajala ni pola časa, a Srba već beše dobio oko tri stotine dinara. Slikar M. 
ljutito tresnu karte o sto. On čak spomenu da Srba nije igrao "kako treba". Držeći 
novac u ruci, sasvim miran, Srba upita:
– Da ne mislite time reći da sam varao? 
Sav crven, M. odgovori:
– Da li ste varali ili niste? Vi ste sposobni za sve... i ja već imam gotovo mišljenje o 
tome. 
Srba se diže sa stolice.
– A da li ste mislili da sam sposoban i za ovo? – i u jednom mahu sav novac bi 
iscepkan u komadiće i bačen kroz prozor. – Ja sam igrao zbog igre, a ne zbog novca.
Srba priđe svome krevetu i onako obučen prući se po njemu. Slikar M. ostade 
nepomičan. Najzad izvadi lulu iz usta i žurno priđe Srbinom krevetu.
– Vi ste divan mladić, – reče on polako, – i meni je žao što sam vas uvredio. 
Srba se nije micao.
– Vi se ne ljutite na mene?
– Ne, ne ljutim se, ali molim vas ostavite me sada! Ostavite me! Teško mi je.
Slikar M. se odmače od postelje.
– Ugasite sveću, – zamoli Srba. U sobi ponovo zavlada tišina. Kroz prozore su padali 
teški snopovi mesečine.

XXX
Radmila g-ci Jovanović
Manastir **vo 1. juna 192*
Draga moja Maro,
Bilo bi mi teško kada bih znala da si ljuta na mene. Ali, Bože moj, ima časova kada 
čovek ne može da piše, kada se sav predaje životu i svojim mislima. Volela bih da me 
razumeš: ti znaš da ja nisam bila nikad potpuno srećna. Veruj mi, međutim, da nikad 
nisam bila nesrećna ovako i ovoliko kao ovo poslednje vreme. Ti i sama znaš 
dovoljno. Ja znam da ti u meni još uvek gledaš jednu starovremsku ženu. I možda sam 
prema tebi u istini starovremska. Ali ja znam da jedna starovremska žena ne bi 
postavljala ova pitanja koja ja sebi postavljam. Za nju bi sve bilo jasno od prvoga 
časa. Njoj bi religija bila dovoljna da je zaštiti. Draga Maruška, eto gde se mi 
razlikujemo od starih (ti još više nego ja). Mi nikad nismo ozbiljno i duboko shvatili 
reč: ne greši. Mi smo znali i ponavljali reč, ali za nas je to bilo mrtvo slovo. Ako 
nismo grešili to je bilo zato ili što nismo imali prilike, ili što nismo znali da i mi 
možemo grešiti, ili najzad iz udobnosti, iz lenosti duševne. Ja ti ovo pišem, a i za 
mene je sve to mrtvo slovo, ja ne razumem, ja ne osećam. Ulazim u crkvu, izlazim. 
Odstojim službu, slušam reči, pripaljujem sveću, krstim se, ali sve to prolazi kraj 
mene. Ja se nisam promenila, u meni je sve kao što je bilo, ja još uvek sudim svojom 
glavom o svemu, ali ovo što sam videla ovde, ova dva poslednja dana, potreslo me je 
neobično. Ako nisam osetila u sebi promenu, ja sam osetila da izvan mene nije sve 
isto. Ja sam svojim rođenim očima videla da se može zaista i od srca predati Onome 
Gore u ruke, sa poverenjem. Uverena sam da će ovo proći, da ću se opet osetiti puna 
samopouzdanja, da će opet za mene važiti samo ono što mi srce i razum bude 
propisivao. Ali sve to ne smeta da ti evo pišem sva kao u groznici.
Ja dobro ne znam šta je to pisanija. Znam da je jeromonah Vasilije odmah po našem 
dolasku otišao da luta po okrugu, od sela do sela, sa jednom starom knjigom. Pre dva 
dana se vratio praćen jednom ogromnom masom ljudi i žena. To ti je i hodočašće, i 
litija, i sabor, i provod. Danas čuh da je skupljeno preko sto hiljada dinara u stoci i u 
novcu. Ali to nije ono glavno. Ono što me je dirnulo, to je dolazak. Pri pogledu na 
dugu povorku, pod zvucima zvona, ja sam odjednom osetila kako me prožimaju 
žmarci, kako mi suze naviru na oči, i to samo zbog neke čudne emocije koja kao da je 
ispunjavala sav vazduh. Taj dolazak naroda bilo je nešto tako naročito, tako 
veličanstveno, da mi se čini da nikada ništa nisam videla tako veličanstvenog. Možda 
sam tako drhtala još samo jednom u životu: kada je vojska ulazila sa muzikom u 
Beograd, prilikom oslobođenja. Zamisli, Maruška, jedan topal prolećni dan, sa nebom 
pokrivenim prozračnim belim oblacima, sa onom razlivenom mutnom svetlošću koja 
svima stvarima oduzima reljef i težinu; zamisli na stenju više manastira ljude što 
užurbano nameštaju prangije, dimove vatara (na kojima će se peći jaganjci) nošene 
vetrom na jednu stranu; zamisli zatim utabanu i polivenu zemlju u porti, užurbane žene 
što celo jutro ribaju konake i spremaju u kujni u velikim bakračima ručak, igumana 
Pajsija i Nikodima u njihovim crnim i spletenim mantijama, sa visokim kamilavkama, 
svet koji beše došao iz varošice, sve to natopljeno uzbuđenjem, iščekivanjem, žurbom: 
i to bi ti bio manastir od pre dva dana. Da, pored svega, još desetak dečaka u 
stiharima, koji se svađaju sa Ješom oko čiraka, ripida i crkvenih barjaka. Najviše što 
me je začudilo u svemu bio je opšti nered koji je pratio ceo događaj; a ipak, kada 
dobro promislim, sve se događalo kako je trebalo da se dogodi. I nekako se čudno 
čovek oseća kada vidi jednu stvar koja se ponavlja po istom redu koji je vladao još 
pre sto, dvesta, trista godina. Našu mladež u Beogradu odgajaju kao mlade jenkije 
(ako je uopšte odgajaju) kao mladež jednog naroda koji počinje svoj život od danas, 
kao lude koji nisu imali svoje juče, a to je zabluda i zločin. Možda zbog toga tako 
slepo kopiramo, zapanjeni, otvorenih usta, sve što dolazi sa druge strane granice. (Ti 
se sada mrštiš, znam. Jedan narod koji nema svojih markiza i barona, ni svoje 
Ajfelove kule, ni svoje Rue de la Paix, za tebe nije kulturan narod!) Možda bi 
drugojačije posmatrali svet oko sebe, drugojačije se ophodili, da znamo ko smo. Ne 
znam. Ono što znam, međutim, potpuno tačno to je, da čovek oseća neku naročitu 
moralnu hrabrost kada vidi da samo nastavlja jednu rasu koja je već živela, koja je 
imala svoje tradicije, svoje propise, kada vidi da nije sam, da ne počinje svoju kuću na 
praznoj poljani, sa budakom u ruci.
Kao što treba, približavanje hodočasnika objavio je skoroteča, dojurivši u oblaku 
prašine na oznojenom konju. I dok su ga žene služile rakijom u kujni, pred crkvom se 
obrazovala litija i svečanim hodom izašla na manastirsku kapiju, uz opštu uzbunu 
zvona, prangija, uplašenih ptica i stoke, praćena dimom sa kadionica, lepršanjem 
barjaka i žmirkanjem zapaljenih sveća. Srebrnica, koja teče odmah ispod manastirskih 
zidova, preseca nov put na dva mesta i provlači se ispod dve nove i bele drvene 
ćuprije. Malo dalje od drugog mosta put se uzdiže i uvlači u šumu: ove je još bilo 
mirno i nepokretno, put prazan, nov, tek prosečen, rumen od crvene zemlje. Ja sam 
stajala na bedemu i pogledom pratila lagani hod litije, praćene još uvek tim 
gromoglasnim zvonjenjem i prozuklom pucnjavom prangija. Nebo se beše razvedrilo 
sasvim i pod malo kosim sunčanim zracima krstovi na kubetima i okna na konacima 
behu se pretvorila u blistave površine u koje čovek nije mogao da gleda. Litija baš 
prelazaše prvi most kada se na okuci ukaza konjanik. Bio je na malom brdskom 
konjiću, duge su mu noge skoro dohvatale zemlju, na glavi je imao kamilavku. Za 
njim se lepršala crna raskopčana mantija. Iza jeromonaha Vasilija se pojaviše još dva 
konjanika, noseći barjake, pa jedna žena takođe na konju, pa odmah mešavina pešaka, 
kola, konjanika, ovaca, teladi, koza, jarića... Zajedno sa pojavom prvih prilika na 
okuci, do mene dopre, kroz brujanje zvona, lagana i monotona pesma pomešana sa 
medenicama i blejanjem unezverene stoke. Povorka se polako spuštala crvenim 
putem, izvirući i odmotavajući se bez kraja iza okuke. Teška i kovitlava prašina 
pratila je svu tu mešavinu i neodlučno se vila iznad ljudskih i životinjskih glava. 
Pesma postajaše sve jasnija u koliko se povorka više približavala. Postepeno, lica u 
prvim redovima počeše da se izdvajaju. Videle su se već oznojene glave, pokrivene 
prašinom, brade, marame. Jedna teška ozbiljnost i jara lebdela je nad zbijenim 
ljudskim i životinjskim telima. Prvi se redovi najzad stopiše sa litijom. Zavitlani 
barjaci bacali su senke na svu tu gomilu, koja se beše za časak zadržala, naglo 
zgomilana i uklupčana oko igumana koji se ljubio sa gostima. To zadržavanje nije 
trajalo ni nekoliko časaka. Iz sve zbrke ponovo izađoše napred ripide, barjaci, čiraci, 
onda zatreptaše odežde i dim kadionica i najzad sva ta gomila nastavi da se odmotava, 
crna, vijugava na crvenom putu, zamagljena neprimetno isparenjem, prašinom, 
suncem.
Od tog trenutka, Maruška, od te prve vizije, osetila sam ono čudno i meni nepoznato 
osećanje, i ono me nije napuštalo za svo vreme što su hodočasnici probavili u 
manastiru. Jer ono što sam videla kasnije, pred ćivotom Sv. Kralja, prelazi već u 
bajku. Ja sam videla ljude gde plaču i puze na kolenima, žene koje udaraju čelom o 
kamen pred ulazom u crkvu, ja sam videla lica preobražena, osvetljena jednom 
unutrašnjom vatrom i celo sam se vreme pitala: kakav je život tih ljudi? jesu li srećni 
dajući ovako celo srce i celu dušu tome nedostižnom Bogu? osećaju li olakšanje od 
molitve? Ili je to dvoličnost, strah od kazne? Ne, Maruška, strah od kazne nije mogao 
biti ovde, jer ovo nisu bili starci i babe, ne, već muževi u punoj snazi, ratnici, žene sa 
prvencima, jednom rečju ovo je bio onaj isti narod što pije, što pali, što ubija. Ne, 
strah ih nije mogao goniti do dođu ovamo. To je iz nekog drugog razloga, meni 
nepoznatog i nerazumljivog. Trebalo je videti samo onu ozbiljnost i dostojanstvenost 
sa kojom su domaćini spuštali, posle ručka svoje darove na ikonu koju je podnosio 
Vasilije, pa razumeti da se ti ljudi ne straše ničega i da to što čine, čine po potrebi 
duše i srca. Bilo je i neprijatnih stvari, na primer preteranost u piću kod izvesnih i 
jedna tuča na kraju, ali to nije moglo da promeni onaj prvi utisak. Čovek koji je sve to 
stvorio, Vasilije, neobično mi se dopao svojom skromnošću. Bio je sav očajan videći 
da iguman i Nikodim predvode u piću. Uostalom, iguman je brzo prepio i Vasilije ga 
je neopaženo odveo u njegovu sobu i zaključao. Eto odakle dolazi propast, Maruška. 
Vasilije je bio toliko tužan da mi se sažalilo na njega. Govorili smo dugo povodom 
svega i nalazim da je neobično uman. Ipak, sve se svršilo dobro i sutradan svet se 
razišao posle jedne vanredno lepo odslužene službe. Služio je arhimandrit iz susednog 
manastira, sa još pet sveštenika i kaluđera. Vazduh je u maloj crkvici Sv. Nikole bio 
tako zgusnut da su se sveće, zapaljene u jednom neverovatnom broju krivile i topile.
Evo jednog pisma, draga moja Maro, koje te je jamačno začudilo. Na stranu što je 
tebi, u tvom veselom životu, jamačno još i bilo dosadno. Ali ti ćeš mi oprostiti, je li? 
Tako sam smućena i tako nesrećna. Voli te tvoja
Radmila.
R. S. Kada pročitaš ovo pismo, iscepaj ga, molim te. I ne govori nikom ništa. Ti znaš 
da ja moram svetu da pokazujem nasmejano lice. 
R.

XXXI 
Od one noći, kada u gori srete Crnog Ostoju, Ješa poče da ide kao izgubljen. Mutne i 
strašne misli, od kojih se noću budio sav oznojen, nisu prestajale da mu se vrzu po 
glavi. Čak i po danu on ne mogaše da ih se otrese i kao zablesavljen lutaše oko svoje 
vodenice. U nekoliko mahova zaboravi da zatvori branu, te voda umalo ne polomi 
vodenične točkove; gubio se toliko da je puštao da se prazni kamenovi okreću iako je 
čegrtaljka probijala uši. Dostana ga u dva-tri maha lupi u slabinu, ali on ne 
odgovaraše na njene psovke. Ranije bi se obično trzao, savijao kičmu i prihvatao 
posla; ovoga puta jedva da je dizao oči. Ali i taj pogled, koji bi kao kamen padao na 
Dostanu, bio je nekako povučen u sebe, zauzet neprestano nečim što je mučno radilo 
u njegovoj bundevastoj glavi. Jednog jutra, odmah nekako po pisaniji, on se izgubi. 
Mora biti da je otišao pre zore, jer ga niko ne beše opazio.
On međutim ne beše otišao daleko. Zgrčen iza šipražja, on je pažljivo motrio na jednu 
pojatu oko koje je redovala jedna mlada i lepa žena. Za to vreme, pred igumanom i 
Nikodimom, Dostana plakaše. Iguman kao da nije znao o čemu se radi. Prebirao je 
svoje teške ćilibarske brojanice; na stolu pred njim stajala je staklenica, do pola 
ispražnjena. Nikodim je šetao iz jednog ugla u drugi. On se najzad zaustavi.
– Prestani sa plačem. 
Dostana se ušmrknu i uzdahnu.
– Ako ne možeš sama, eno ti Ilije.
– Nije meni za rad.
– Nego zašta? Još manje ti je stalo za čovekom! – Nikodim se isprsi.
Dostana ga odmeri jednim svetlim pogledom i osmehnu se. I ona i Nikodim 
pogledaše u isti mah na igumana. Zatim se njihove oči ponovo sastadoše, i oni se 
ponovo osmehnuše. Nikodim je popljeska po ramenu svojom ogromnom i žilavom 
rukom:
– Hajd’, mora se... još malo. Posle, ti znaš. A doveče, kada ti se ona budala vrati, a ti 
vrljiku.
Dostana se savi pred igumanom.
– Daj da ti poljubim...
Iguman se trže iz svoje nepokretnosti. On ne dade ruke.
– Neka, neka. Hajd u zdravlju!
– A šta ona?
– Žali se na Ješu. – viknu Nikodim u samo uho igumanu. – Teško joj, lud čovek.
– Ako, mora se, lud, pa šta, ako je i lud. – Iguman se zagleda u Nikodima, i oštro: – 
Nek je lud, mora se. Raspuštenice i devojke po manastiru neću, jesi li razumeo, neću!
Ješa, međutim, uzalud čekaše. Pojata je ostajala mirna, sem mlade žene niko nije ni 
ušao, ni izašao. On je bio sav ukočen od čučanja i hladne zemlje, te najzad reši da 
govori, makar i sa ženom. Žena je stajala na vratima, podbočena, i gledala u nebo. 
Bila je u teškim vezenim suknjama, zadignutih skuta, prikopčanog uskog jeleka, 
jedrog obnaženog grla, zasukanih rukava na košulji. Ješa zviznu. On zviznu nekako 
naročito i žena se hitro okrete prema mestu odakle je zvižduk dolazio. Zatim, polako, 
uđe u pojatu, ostavljajući za sobom otvorena vrata. Ješa izađe iz svoga žbuna, pretrča 
preko čistine i uđe za njom. Po svemu se videlo da nije tim načinom dolazio prvi put. 
U pojati je vladao polumrak. Videlo se malo kameno ognjište, kačice za sir i kajmak, 
jedno ležište prepokriveno ovčijim kožama. U odžaku je visilo suho meso i teški 
kaiševi slanine. U dnu su bila jedna manja vrata. Prozora nije bilo. Sve je to bilo 
obično, kao i po ostalim bačijama i pojatama.
– Krsmanija, – zovnu Ješa.
– Šta ćeš?
– Gde je Ostoja?
– Ne znam. Šta će ti?
Ješa obori glavu. On posle kraćeg lomljenja progovori zadihano:
– Ne mogu više!
Krsmanija najednom pršte u smeh.
– Ne smej se!
Sav pomodreo u licu, Ješa podiže pesnicu. Ali Krsmanija nastavi da se smeje.
– U... u planinu ću ja nju! – izjavi odjednom Ješa i jedan neobičan pogled sinu ispod 
njegove velike šubare.
Krsmanija prestade sa osmehom. Ona priđe vratima i zalupi ih. Sada ih je osvetljavala 
jedino slaba vatra i jedna plavkasta i nesigurna svetlost koja je padala kroz odžak i kroz 
mestimice razdvojena brvna.
– Hoćeš li rakije? – zapita Krsmanija.
– Neću rakiju. Ne treba mi rakija. Neću više dole.
– Neko mora da ostane dole, budalo.
– Ja neću, eto ti.
Krsmanija ponovo poče da se smeje. Nju je ludo zabavljalo uporstvo Ješino.
– Pa šta bi Ostoja s tobom? Jesi li ti čovek? Puške se plašiš gore nego žena. Još kada 
si dole, bar si budala, a budale ne diraju.
– Nisam ja budala.
– Ja, šta si! I gore si nego budala, kukavica si.
Krsmanija otvori vrata.
– Gde je Ostoja? – ponovi Ješa. Ali Krsmanija, ne želeći više da govori ozbiljno, poče 
da se prenemaže, kao i toliko puta dotada, kada bi nenadno pred pojatu iskrsla patrola:
– Ma kakav te Ostoja spopao, čoveče božji! Malo je meni sirenja i muženja, i svake 
nevolje u gori, nego mi još i Ostoja treba. Ma ti si lud, tako mi desnice Kraljeve! 
Ostoju kod mene traži. Malo što u večitom strahu ovde živim preko celog leta, nego te 
još i uz Ostoju privezuju. Lud si ti, eto ti. Zar mi Ostoja ne zakla prošlog leta 
najboljega ovna? zar mi ne ote dukate? Uđi, brate, preturi, potraži, sirotinju ćeš naći, a 
ne Crnog Ostoju, majka mu za njim oči isplakala.
Ješa se zadrža u hodu, pa onda polako:
– Nisam ja kukavica, Krsmanija. Zapamti što ti velim: nije Ješa kukavica.
On udari kroz čestar i čas kasnije bio je ponovo kraj svoje vodenice. Veče je padalo 
nekako naročito rumeno i tiho. Sve do polovine neba dolazili su jarko rumeni oblaci 
koji su za sutra dan nagoveštavali vetar.
Kao što se vidi Ješa nikako nije bio baš toliko lud kako su ga predstavljali, kako se i 
on sam voleo pokazivati. Telesno, on je bio nedonošče. Umno, on je bio ono što 
narod nazva šeret-budala. Samo njegov nedostatak lakog govora, tromost sa kojom je 
pretvarao svoju misao u govorenu reč, beše učinila da se o njemu stvori to mišljenje 
kao o "ludom Ješi." Taj spoljni nedostatak, pojačan još i naročitom stidljivošću, nije 
dao da se prozre kakav je on u stvari; i ceo svet je terao šegu. Međutim, ta šega je 
odjekivala jako u Ješinoj duši. Trebalo je da mu se porugate samo jednom, pa onda 
godinama videti kako se pri vašem prolazu saginje za kamen. Da ga darnete u tom 
času, on bi vam razbio glavu. U nekoliko mahova on zbilja odgovori kamenom. 
Jednom čak i nožem. Ali posle tih časova ponesenosti, gde mu je mržnja i 
osvetoljublje davalo hrabrosti, on bi padao u pravu groznicu straha, i danima se krio 
po šipražju. Taj strah kod njega bio je nešto osnovno, skoro urođeno. Otuda valjada 
(noseći u sebi stalno pobunu protiv uvreda) i njegov potuljen izgled, i savijena leđa, i 
pogled koji je išao odozdo na gore. Ako je jače napadao samo u krajnjem razdraženju 
svoje slabije neprijatelje, decu, (jer za njega je ceo svet bio neprijatelj, pa i deca, 
naročito ona!) on je bogovski lemao. I ne jedno se vratilo kući sa masnicama i 
ogrebotinama, vrišteći od prepasti, a to samo zato jer se približilo i suviše blizu Ješe 
da bi mu otpevalo kroz nos onu nevinu rugalicu:
"Kad se ženi, koji kuće nema, 
Curu prosi, koja sreće nema,
Svi unosi a goli trbusi, 
Dva pešaka treći konja nema."
rugalicu koju su mu prvi put otpevali na dan njegovog venčanja sa Dostanom.
Veze njegove sa manastirom počele su od prve mladosti kada je kao čobanin gonio 
stoku po planini. Pred crkvom, ikonama i crkvenim utvarima gajio je takvo 
strahopoštovanje, da bi se uvek prekrstio po tri puta pre nego što bi prešao prag, 
dodao kadionicu ili zapalio kandilo. Više puta su ga našli, u doba velikih jesenjih 
kiša, zgurenog u jednom kraju Kraljeve Crkve, izgubljenog, poluotvorenih usta, pred 
mračnim oltarom, na kome gori samo jedno rumeno kandilo, visoko pod svodom, 
ispred raspeća. Svoj sabraći je ljubio ruke, dodavao vatru i sve sa tom savijenom 
kičmom, ozbiljno, predano. To mu je donelo nova zadirkivanja:
– Ješa hoće da se kaluđeri...
I prilikom manastirskih slava, namrgođeni domaćini, uz rakiju, pitali bi igumana, 
namignuvši prethodno:
– Ama, Boga ti, Pajsije, kada ćemo da postrižemo ovog našeg vladiku?
Odjednom, to je bilo pre dve godine, Ješa se oženi. Je li zbilja želeo Dostanu, ili se 
prosto pokorio volji svojih "duhovnika"? Postaviše ga za vodeničara. On poče 
nedeljom da navlači novo i lepo odelo. Odakle, čime? On je išao, dolazio, ponovo 
odlazio negde, ali mu niko nije mogao ući u trag. Zašto se uopšte ženio ako je imao 
već tada veze sa Crnim Ostojom? Možda su to bili isto tako sračunati planovi, možda 
još bolji nego Nikodimovi, kojima se Ješa prosto morao pokoriti? Sve je to bilo 
mutno u početku. Rodi mu se i dete koje krsti Nikodim. Prilikom tog rođenja se otkri 
da je Ješa bio i lola: dete beše došlo mesec ili dva posle venčanja. To baci u jedno 
ludačko veselje celu okolinu; stvori se čak i reč, koju bi seljaci dobacivali kakvom 
đilkošu;
– Pazi, brale... nemoj kao Ješa. 
Ješa je, međutim, sve to primao hladno. On pokuša prosto da dobije svoj deo, još uvek 
na izgled u punoj poniznosti pred kaluđerima, ali ga Dostana, posle nekoliko meseci 
popuštanja, jednoga večera dočeka pesnicama. U vreme kada se dogodilo ovo što 
opisujem, Ješa spavaše u jednoj pregradi za ostavu, kraj ognjišta i vodeničnih 
točkova. Neki pričaju kako su ga videli gde po noći luta oko vodenice i prislanja lice 
uz osvetljen prozor; neki su ga opet zatekli, ušavši nenadno, gde leži pred sobnim 
vratima, vireći kroz pukotine; neki opet uveravahu da provodi cele večeri i noći pred 
zatvorenom manastirskom kapijom. Ali, sve to nije bilo potvrđeno.
Vrativši se iz planine, Ješa se uvuče u svoj ležaj i dugo ostade nepomičan, glave 
zagnjurene u kožuh. Namesto prve misli, beše došla druga. Kukavica! Ceo ga je svet 
držao za kukavicu! Hrabrost za njega imađaše svega jedan oblik, jer druge nije 
poznavao: Crni Ostoja i njegova dela. Leden znoj poče da ga obliva. Hoće li imati 
snage? Dostana ga grdeći pozva na večeru. On se ne pomače. Međutim, iako leđima 
okrenut, on praćaše pažljivo sve njene pokrete. Kao da je u tom času imao jedno šesto 
čulo: nijedan njen pokret nije mu ostajao nepoznat. Sa svakim šumom što mu je 
dopirao do uha, on je otkrivao po jedan pokret. Ona je sela, ona jede, ona usprema 
sofru, ona uspavljuje Bosiljku, ona ulazi u sobu, ona se doteruje, ona izlazi. Tišina... 
Dostana beše otišla. Tada, Ješa ustade sa ležaja, i zamišljen krete kroz mali voćnjak.
Bila je još uvek ta ozvezdana i tiha noć kada Ješa stiže do seoske krčme. To je niska i 
nakrivljena zgrada, ukraj reke, pokrivena razlupanom ćeramidom, gde svraćaju seljaci 
i splavari koji iz planine silaze varošici. Kroz dva prljava i mala prozora probijala je 
krečno-bela, karbitska svetlost i osvetljavala nisko džbunje ukraj puta; ostali deo 
zgrade bio je neosvetljen. On uđe i sede za prvi sto, odmah do vrata. Bio je toliko 
zamišljen da ne primeti nikoga; još manje da se sav taj svet, (nekoliko seljaka, gazda i 
momak, svi oko stola, sa kartama u ruci) nekako namah razveseli. On čak ne pogleda 
u momka kada mu ovaj stavi na sto čokanj rakije. On je jasno osećao jednu stvar: da 
dalje ne može ovako. Jedini mu je izlaz bio Crni Ostoja. Da ga Ostoja primi... Tu se 
sve kidalo. On ispi čokanj i kucnu praznim staklom o sto. Momak donese drugi.
U kafani je bilo tiho. Jedino što je voda u karbitskoj lampi bez prestanka ključala. 
Partija karata se završi. Gazda izbrisa tablu. Jedan od seljaka poče mešati karte. U 
tom trenutku u kafanu uđoše dva nova gosta. Bili su to dva mlađa čoveka, u svojim 
suknenim odelima, dosta obična izgleda; u mekim opancima pravljenim od svinjske 
kože i uprtene kudeljom. Spazivši Ješu oni kao da živnuše. Nešto prkosno i 
podsmešljivo ispuni kafanu. 
– Ene de! – uzviknu jedan od njih i, namigujući na ostale, sede za sto kraj Ješe. 
Drugi, stariji, posadi se prema njima. Ostali ostaviše karte i počeše da se spremaju na 
smeh. Od svih, kafanski momak pokaza najradoznalije lice. On se beše približio skoro 
sasvim stolu i gledaše poluotvorenih usta redom u svu trojicu, u Ješu i u pridošlice.
– Šta si zinuo? – upita mlađi od dvojice.
– Da mu učitelj nije umro, još bi učio školu – dočeka stariji sa svojim ozbiljnim 
licem i opuštenim brkovima.
Ali ni momak nije bio glup kraj sveg mrtvog, zaspalog i prljavog izgleda. On dočeka 
pošalicom:
– Ma gazda Miloje, ni loja u rogovorima, ni pameti u brkovima.
Miloje pogladi svoje velike brke zadovoljno.
– Mlada ti se ne bi ljutila da i tebi nešto niknu ovakvi.
– Ih!
– Dajder nam bolje malo ljute.
Kada se čas kasnije staklenica nađe na stolu, Nikola, mlađi, otpoče:
– Pa kako Ješo?
– Eto, tako, živo-zdravo.
– Ako, ako... daće Bog i bolje.
– Ama od ljudi ne valja – upade Miloje.

– Ne vaaalja... – oteže Ješa nepoverljivo gledajući ispod obrva.
– More, ajde, ljudi, sorta mu je, – prihvati ponovo Nikola, – nego ovi naši kaluđeri 
...ne valja!
– Pi! – ponudi Miloje.
– Neka...
– Eh, neka! Pi! Ako neće samo, a ti nategni. Ni ćuran ne ide sam na svadbu, ali ljudi 
uhvate, nataknu na ražanj, pa odnesu.
Ješa iskapi i strese se. Taj isti kratki i isprekidani razgovor, to isto ispijanje na kraju, 
nastavi se još za neko vreme. Ješa beše zbunjen ozbiljnošću braće i njihovim 
čovečnim razgovorom. U koliko je razgovor duže trajao, u toliko Ješa sticaše više 
poverenja. Ostali gosti se behu polako okupili oko Ješinog stola. Novina pošalice ih je 
ludo zabavljala i sa nestrpljenjem čekahu kako će se sve to završiti. Braća behu na 
daleko čuveni Jakšići, u poslednje vreme u krvavoj svađi sa manastirom oko nekih 
spornih ispaša. Ocenivši da je Ješa dovoljno zagrejan, oni se sasvim nagnuše preko 
stola.
– Vidiš, Ješo brate, govorim ti kao čoveku i prijatelju... ovde guši nepravda! – i 
Miloje se snažno lupi po grudima. – Je li pravo, je li pred Bogom pravo? Šta njih boli, 
njino nije, kao naše žive, ponela pšenica ili ne ponela, kod njih pogača. Ti znaš!
Ješa potvrdi glavom.
– A mi vidiš, u njih uzimaj njivu na pola, u njih kupuj goru, u njih uzimaj ispaše...
– Ako, – upade Nikola, – manastirsko je, njihovo je, kaluđersko, ali bar da su kao 
ljudi... što je pravo.
– To je, brate! Da je pravo! A zar mi nismo plaćali pravo? Ali malo kaluđeru da sam 
slaže paru, nego i stričeviće da ogazdi, malo što sam pušta trbuh jedući samo mrs i 
sirenje, nego bi i svojoj braći da pusti!
– More da je samo braći! – uzviknu Nikola i namignu na ostale, – A žene?
Ču se prigušen smeh. Ješa se trže i još više otvori usta. On se ne usuđivaše da digne 
pogled.
– Jeste, žene. Ti to bar znaš! – šanu mu nekako suviše poverljivo Miloje i njegov vruć 
dah opali Ješu po licu. – Jeste, brate, ti se ne ljuti na mene, govorim ti kao čoveku i 
stvoru božijem; što bi ti – bio gori od njih?
– Duooovnici... – promuca Ješa sam pomodreo u licu.
– Ih! A ti! Šta si ti? Živinče ili čovek? Čovek, brate moj, čovek! I ti dušu imaš, na 
dve noge ideš, što bi bio gori od njih! A, što, dede, reci mi kao svom rođenom?
Nikola ponovo nasu čaše.
– Je li to život? Kaluđersku decu da raniš... kod svoje glave drugome izmet da činiš!
– Leko je tebi.
– Što lako? – kao obrecnu se Miloje.
– Gazda si... strah te nije.
– Gazda sam, gazda sam! Pun mi koš šljivovice, eto ti kakav sam gazda. A što bi tebe 
bilo strah? Žene li se bojiš? Kecelju pripaši!
Još niko sa njim do tog trenutka nije tako ozbiljno i "kao sa čovekom" govorio, i Ješa 
oseti beskrajan sram što je u istini tolika kukavica. On sam, bez nuđenja, iskapi ovog 
puta čašu i osetivši vrućinu (koja kao da ga je žarila po krvi) on zavali na potiljak 
svoju tešku šubaru. Ponovo se začu među prisutnima, što su oko stola stajali, prigušen 
smeh.
– Jedno drvo neće ni pred kumom da gori! – nastavi posle kraćeg ćutanja Miloje. – 
Ali tri...
Ješa se odjednom ispravi, zaokruži mutnim i crvenim pogledom po svima, pa onda 
tresnu pesnicom o sto:
– Ti veliš da ja kaluđersku decu ranim?
Sva zadirkivanja dosada svršavala su se Ješinim bežanjem iz kafane, ali, ako bi ga 
jako opili, njegovim plačem i busanjem u grudi. Na nenadno pitanje, Ješino, naročito 
na njegov udar pesnicom o sto, sav taj svet odgovori gromoglasnim smehom, toliko je 
to bilo neobično i novo.
– Aha, delijo! Raspali samo!
Ješa se dahćući diže od stola. Bio je malo zaklaćen i sav žut u licu. On se naže preko 
stola (pri tom obori staklenicu i razbi jednu čašu, ali niko ne obrati pažnje na to) i 
polako, on ponovi:
– Nije Ješa kukavica, Miloje. Zapamti, nije on kukavica.
Zatim se jednim snažnim pokretom odbi od stola i, kroz galamu i smeh i podrugivanje, 
on teturajući izađe iz kafane. Napolju ga dočeka mesečina i popci. Kotlina se njihala u 
prozračnoj maglici, nekako preobražena i bez dubine. Bilo je sveže; bez daška vetra, 
Odmakavši malo od kafane, Ješa poče da se smeši. U koliko se više približavao 
manastiru i vodenici, u toliko je više osećao kako u njemu raste samopouzdanje i bes, 
da kada se nađe pred svojim vratima on (koji se inače i po danu krišom uvlačio u 
kuću!) lupi svom snagom nogom o njih. On pipajući prođe kroz vodenicu i kraj već 
ugašenog ognjišta; zatim uđe u sobu. Dostana se još ne beše vratila; On se ponovo 
nasmeši.
Dugo je zatim pod ambarom cepkao luč, praveći od njih male snopiće. Kada svrši sa 
tim poslom, on ih sakri pod seno. Zatim se vrati i leže; ne na svoj ležaj, već na krevet.
Počinjalo je da sviće kada se vrata otvoriše i Dostana uđe u sobu, lagano i meko 
gazeći, povijajući se u struku. Opazivši Ješu, koji ju je gledao netremice i pravo u 
oči, ona planu. Ali pre nego što uspe da se podboči, Ješa se diže, ščepa je za kosu, 
povuče prema krevetu i onda, naglo razjaren, stade udarati. Prestao je tući tek kada se 
od kuknjave probudila mala Bosiljka. Čuvši detinji plač on ostavi Dostanu, otrese sa 
prstiju iščupanu kosu, udari je još jednom nogom u slabinu i izađe u dvorište. Iz sena 
pokupi spremljene snopiće luča i izgubi se u niskom grmlju, koje je sa gornje strane 
ivičilo voćnjak. Dostana, koja se beše dovukla pobaučke do spoljnih
vrata, mogla je još koji časak da vidi među zelenilom njegovu crnu šubaru, kako 
polako zalazi sve dublje u šumu.

XXXII
To isto jutro Srba je imao da ode u varošicu, po poštu i novac. On preko običaja 
ustade rano i čitav čas provede šetajući po manastirskom dvorištu. Ali i posle toga 
još je uvek bilo rano da krene, jer je novac stizao tek oko podne. U to na jednom 
prozoru starog konaka, kroz drvene rešetke, on spazi Vasilija. Ovaj mu se osmehnu:
–Već šetate?
Srba ne odgovori na to pitanje, već upita:
–Mogu li da se popnem do vas?
–Zašto pitate? Popnite se. U poslednje vreme Srba se beše neobično združio sa 
Vasilijem. Na stranu što je to približavanje u početku bilo iz čistog egoizma i potrebe. 
U koliko se više družio sa njim, Srba je nalazio u Vasiliju sve više duha i 
inteligencije, a u isto vreme sve jasnije je uočavao veličinu gluposti i seljačke 
gramzivosti u Pajsija i Nikodima. Uostalom, o ovoj dvojici Srba nije mnogo ni vodio 
računa. Njemu je trebao prijatelj koji će ćuteći razumeti njegovu muku, ne pitajući za 
uzrok, a to je bio Vasilije. Jer Vasilije beše obrazovan i uman čovek, koga tek slučaj i 
sudbina beše dovela u manastir. Završavao je šesti ili sedmi razred gimnazije kada je 
počeo rat. Događaji koji su nastupili prekinuli su mu dalje školovanje. Tada je nastalo 
beskrajno lutanje po celoj Srbiji (bio je sa svojom majkom i mlađim bratom), po svima 
zbegovima. U povlačenju kroz Albaniju izgubio je u jednom metežu brata, zatim, 
jednog jutra, kraj ugašene vatre u kolibi gde su prenoćili, probudivši se iz teškog sna, 
našao je svoju mater sleđenu od mraza. Dva dana presedeo je kraj leša, bez hrane, 
polusmrznut, sam. Poslednje izbeglice behu prošle i na sleđenom polju nije se videlo 
ništa drugo do razbacana i razbijena kola, po koji smrznut konjski ili ljudski trup i jata 
gavranova.
– Bilo ih je tako mnogo, – pričao je Srbi jednom prilikom Vasilije, – i dolazili su čak 
do te razvaljene staje gde sam ja sedeo, skoro bez misli i polulud, spuštali se na ivicu 
zida i gledali me. Nisam imao snage ni da viknem. Da se koji spustio i na mene, ja 
sumnjam da bih imao snage da učinim ma i jedan pokret, da se spasem napasti.
Najzad, drugog dana, naiđe jedna zaostala kolona vojnika i uđe u staju da se odmori i 
prenoći. Povratili su nekako Vasilija, ogrejali ga koliko su mogli, i kako ovaj nije 
mogao da ide, oni ga još istog večera preneli u obližnje selo, i tu ostavili kod jednog 
arnautina. Tu je proveo nekoliko meseci (blagodareći napoleonima koje je imao 
zašivene u postavi kaputa) a zatim se, čim su šume ozelenele, krišom vratio u Srbiju. 
Putovao je noću da ga neprijatelji ne bi uhvatili. Jedne zore, prolazeći ovim krajem, 
umalo što nije pao u ruke jednoj patroli. Polumrtav od umora i straha dokoturao se 
tog istog jutra do manastira. Konaci su bili opljačkani i pusti, ali je manastir ipak 
nekako živeo. Mladić je bio tako izmučen, tako bled, tako na kraju snage, da ga je 
Pajsije zadržao kod sebe. Sve to učini se Vasiliju kao volja Promisli, i jednom u 
manastiru, on tu i ostade.
– Bio sam ubijen, izgubljen, – pričao je Vasilije, – lutao sam kao mesečar, ali mi je 
pred očima neprestano lebdela slika moje jadne majke, smrznute u Albaniji. Samo me 
je čitanje na časove oslobađalo te more. Tako sam, u to vreme, naučio i ruski i 
francuski, pored ogromnog broja knjiga iz biblioteke koja je bila skrivena sa ostalim 
crkvenim dragocenostima u jednoj tajnoj isposnici više manastira, i koje sam ja čitao 
odreda. Kasnije, kada je došlo oslobođenje, ja sam ostao ovde.
Srba, uvek skeptičan, postavi mu toga puta pitanje, je li on ostao zbog toga što je u 
manastirskom životu osetio svoj poziv ili zbog toga što mu je taj život pružao najlakše 
rešenje da osigura svoju egzistenciju. Vasilije se osmehnu:
– Vi ne pretpostavljate izgleda da ono prvo može biti razlog?
– U toliko ne, što ono prvo traži da se bude ili hipokrit, ili da se veruje u sve gluposti, 
trojstvo, stvorenje sveta za tri dana i šta ti ja sve znam!
– Za šest dana – popravi smešeći Vasilije.
– Svejedno.
– Zar vama verovanje izgleda tako nemoguća stvar?
– A zar vi verujete? – upita brzo Srba.
– Verujem.
– I u Boga?
– I u Boga.
Posle tog razgovora i Vasilije i Srba uobičajiše da pretresaju i beskonačnost ta i takva 
pitanja Za Srbu to beše novo i privlačno (sem toga, tim diskusijama ispunjavao je 
vreme koje bi inače proveo misleći na ono našta nije hteo da misli); za Vasilija 
zadovoljstvo, jer je imao sa kime da pretresa o onome što je sačinjavao sav njegov 
život. Ali ovoga jutra, kada se Srba pope u njegovu sobu, ni jedan ni drugi ne počeše 
o običnom. Vasilije je bio u jednoj lakoj i izbledeloj mantiji, na više mesta 
zakrpljenoj. Sto mu je bio prekriven ispisanim hartijama i knjigama. Kako nije bilo 
više mesta ni na stolu ni na polici, to su pojedini tomovi ležali po svima uglovima, po 
prozoru, po krevetu.
– Vi rđavo izgledate odjutros. – primeti Vasilije.
– Rđavo sam spavao. – Srba se opruži po krevetu i poćuta časak. Zatim: – 
Karamarković i Nikodim opet su se cele noći kartali.
– Znam.
– Gospođa je jamačno i ovu noć proplakala. Sve do tri časa po ponoći gorela je 
svetlost u njenoj sobi.
– Znam.
– Zanima me gde su to bili, jer sam ja u dva maha obišao ceo manastir i nigde ih 
nisam našao.
– U kolima. Ja sam ih takođe pratio. Izvezli su se oko deset časova zatvorenim kolima. 
Izgleda da su bili krenuli u varošicu. Zadržali su se međutim uz put, ispregli konje, 
poslali Iliju po jednu crtaću dasku i sveće i onda igrali sve do malo čas. Izgleda da je 
to Karamarkovićeva ideja, zbog gospođe. Kada igraju ovde, onda ona dođe po nekoliko 
puta i opominje ga na spavanje, drugim rečima, smeta mu. Da ide do varošice bilo mu 
je dugo.
Srba se diže.
– Kakav čovek! Postao je sem toga i zajedljiv i pakostan. Jeste li čuli juče kakvim je 
rečima izgrdio nastojnika? A sve to utiče na gospođu... ona će se razboleti.
Vasilije pogleda pravo u oči Srbi. Ovome bi neprijatno. On ustade sasvim sa postelje i 
poče šetati iz jednog ugla u drugi. U tom šetanju on se zadrža za časak kraj stola. 
Pogled mu pade na ispisane tabake. Njegovu pažnju privuče naročito jedan list, 
naročito pažljivo i čisto ispisan. Vasilije učini pokret da skloni, ali Srba ga preteče i 
uze tabak. On prelete očima preko nekoliko redova, a onda sede i poče pažljivo čitati:
"...I ja shvatam crkvu kao mesto gde čovek ima da ostane po jednom u nedelji za koji 
čas nasamo sa samim sobom, sa svojim mislima, svojim gresima, slutnjama. Okolo 
bruji pesma, dobri glasovi, lepe i tužne slike svetaca gledaju sa zidova kroz plavkaste i 
kolutave oblake tamjana, sveće puckaraju i blistaju; ali od svega toga, u polutami, 
čovek jedva da oseća samo prisustvo jedne beskrajne težnje za čistotom i srećom. U 
jednom času, ne znajući ni kako ni otkuda, čovek tada oseti da je došao u prisustvo 
Boga. To nije konkretno; to je prosto senzacija mira i spokoja koja nas ispuni. I sama 
ta trenutna samoća, usred crkve, makar i bez izgovorenih molitava, vredi više nego 
sve ispovesti i svi saveti: slušati svoje srce dovoljno je. Zar vi to niste nikad osetili? 
Izvesnu promenu na spoljnom svetu kada posle službe, malo zamoreni od 
nepokretnosti i stajanja izađete na sunce? Opomenite se kada ste kao mali izlazili, 
recimo posle službe na Cveti, sa vrbovom grančicom u ruci.
Međutim, ceo svet traži pomoći u drugih. A s polja nikad ništa nije došlo. Čak ni 
razbojništvo. To čovek, ponirući u sebe, otkriva ovo ili ono. Pitaćete: i podlost i 
razvrat? Odgovoriću: i podlost, i razvrat, i smisao za dobro i plemenito, sve je to u 
nama, u pupoljku, gotovo da se rascveta. Rđave sklonosti su bliže površini i lakše 
dostupne, dobre su skrivenije i dublje; zato je toliko rđavog jer se nema vremena ni 
prilike da se kopa u dubinu, tim pre što je to uvek skopčano (kao i svaki naporan rad!) 
za bilo kakvu muku ili odricanje, dok se do rđavog skoro uvek dolazi kroz izvesno 
zadovoljstvo. (Ovim ne želim da kažem da sva zadovoljstva neminovno vode rđavom. 
To je sasvim drugo pitanje.) Zato po meni crkva treba da omogući te retke časove 
poniranja u sebe, toga "kopanja", razgovora sa samim sobom, te blagotvorne časove 
samoće. Zato je tu polutama naših crkava, zato freske na zidovima, zato tamnjan, zato 
pesma horova... Ja znam da je ovo jeretično. I da bi me vladika, radi ovih misli, 
poslao na pokoru. Svejedno. Ja mislim tako, a ne tražim od drugih da dele sa mnom 
moje mišljenje. Jedino što želim to je da ostanem što duže sam; i da što bolje uđem u 
suštinu stvari. Ovde se potpuno odvajam od mnogih ne samo svetovnih ljudi, već i od 
mnogih koji nose ovu istu crnu rizu što i ja, a koji na sve gledaju svetovnim očima. 
Korist ili šteta za nas koji smo se povukli iz sveta, ne postoji. Ja mislim na trenutnu 
korist ili štetu. Sve ima svoga smisla i cilja. Nijedan dobar osećaj, nijedna dobra 
misao koja se rodi u vama nije propala, pa makar je nijednom ne izrekli. Sve to ostaje 
tu, i posle naše fizičke smrti, jer je i došlo izvan našeg fizičkog rođenja. Najveći ljudi, 
čiji je primer najviše uticao na čovečanstvo, bili su ćutljivi, povučeni, neki čak i 
nepismeni. I Hristos više deluje onim što nije stigao da izrekne ili mudrošću svojom 
nije hteo da izrekne; čak i ono što je izrekao bilo je uvek u obliku priče i radnje!) 
nego onim što je propovedao kao čistu misao i ideju. Legenda o jednom čoveku, sav 
njegov život, jedan osmeh njegov, ili suza, najveće je blago; i skupocenije nasledstvo, 
nego tomovi knjiga, nego dani propovedi." Ovde se list završavao.
– Dajte mi nastavak – zamoli Srba posle dužeg ćutanja.
Vasilije ne odgovori niti se pomače. Tek u tom času Srba primeti da Vasilije beše 
neobično uzbuđen i zbunjen. On čak zamoli:
– Vratite mi list.
– Šta vam je ovo?
– Ništa, gluposti. Vratite mi.
– Ne, nije ništa. Ovo vam je neka rasprava, šta li? Za časopis spremate?
– Ne, nikako. To nije za štampu.
– Meni se dopada. Imate li još koliko listova?
– Nekoliko.
– Kako se zove? Kako ste nazvali sve to?
– O samoodricanju ili žrtvi.
Srbi najednom bi sumnjiva Vasilijeva zabuna.
– Zašto ste pisali ako nije za štampu?
– Onako, za mene sama.
– I to je cela istina?
Oni se pogledaše pravo, oči u oči. Vasilije naglo obori pogled.
– To je moj poziv, – progovori on sasvim tiho.
Jedno pitanje gorelo je Srbine usne. On se ne uzdrža:
– Šta je vaš poziv?
– Da razmišljam o tim stvarima.
Vasilije se nije odavao. Sav trepereći, sluteći nešto neobično i njemu neprijateljsko, 
Srba dodade skoro gnevno;
– I da delate...
Oni se ponovo pogledaše. Izraz Srbinog lica bio je takav da Vasilije u času vide da ga 
Srba prozire; ali u isti mah njemu bi jasna jedna druga stvar: Srba je u ovom času nije 
skrivao. To potraja jedno magnovenje, Srba oseti da se i sam izdaje. On se nadvlada 
koliko je mogao i sniženim glasom;
– Treba da idem, – On dođe do vrata, pa se najednom okrenu: usiljavao se da se smeši: 
– Jel’te, Vasilije, budite iskreni, to me neobično zanima: kakvi su odnosi između 
Nikodima i Dostane?
– Šta će vam to?
– Onako... radi psihologije. Nikodim živi sa Dostanom? Zar ne?
– Na žalost...
– Hvala vam. Do viđenja.
Ali ovo poslednje o Nikodimu i Dostani bilo je usiljeno. Vasilije dobro oseti da je Srbi 
potpuno svejedno, i da je pitao samo da zabašuri svoje poslednje reči. Čim ostade 
sam, Vasilije žurno i odlučno sede za sto. Činilo mu se da mu sada neće dostići 
vremena. Srba međutim lagano osedla konja i onda zamišljen pojaha prema varošici.

XXXIII
Srba se nalakti na sto za kojim je sedeo, pred nedirnutom crnom kafom, i rasejano 
poče gledati niz dugu ulicu. Dan je bio blag i tih. Po trgu su se šetali divlji golubovi i 
vrapci i žurno, između neravnog kamenja, kupili prosuto žito i zob. Neko se u kafani 
zvonko smejao uz zveckanje stakladi na kelneraju. Sa precvetalog bagrena opadao je 
cvet. Sve je bilo tako da bi čovek, koji je zadovoljan sobom, mogao sa prijatnošću da 
uživa u nepokretnosti i punoj svetlosti koja je jarko blistala po izvešanim jagnjećim 
kožama. Međutim, Srba je sedeo nepokretno i jedva zadržavao setu i neraspoloženje 
koje ga je sve više zaokupljalo: on je ponovo mislio na napuštanje manastira. Prvi put 
je igrao komediju; ovog puta je mislio ozbiljno. Ali on jasno i unapred osećaše 
prazninu koju će naći u Beogradu, on osećaše dosadu koja ga je već snalazila pre 
nego što je video i prvi beogradski krov. On pokuša da misli na svoje poznanike, na 
g-cu Jelenu B., na g-cu Jovanović i njen veseli salon, on čak zamisli pomirenje sa g-
com S**, pomirenje koje je jedno vreme držao za svoju najveću sreću, ali primeti da 
ga sada sve to više nimalo ne zanima: on je bio izgubljen za Beograd, bar u ovom 
času; jedina osoba na koju je mislio bila je Radmila. Ali posle svega što se dogodilo, 
posle poslednjeg razgovora, šta učiniti, kakvo držanje zauzeti? Uostalom, zar je 
mogao ma šta učiniti, ma kako "držanje uzeti" posle njegove otkrivene igre? To mu je 
tim bolnije padalo što je ona ne samo znala za tu igru, nego se on čak skoro hvalisao 
pred njom, mada sada uviđa tako jasno (mada je odmah uvideo!) da on baš ne igra 
sasvim, da u toj igri ima nešto istine. Reći to? Ali da li nije igrao? Ako se u stvari 
sada ponovo vara? Za Srbu je nanovo počinjalo jedno od njegovih očajnih lomljenja.
On plati nepopijenu kafu i krenu ulicom. Do dolaska pošte ostajalo mu je još čitav 
čas. On poče time što se zadrža pet minuta čitajući poluiscepani izborni proglas 
zalepljen na jednom plotu, zatim drugih pet minuta kupujući cigarete i žižice. Ali posle 
toga, vreme je bilo smanjeno samo za deset minuta, a on nije znao šta će sa sobom. 
Radoznalost dućandžija ga je smetala i ljutila. On polako izađe u polje izvan varoši. 
Žito je počinjalo da klasa i lak vetar talasao ga je bez predaha. Posle žita naiđoše 
livade oivičene vrbama: kroz truntave i niske krošnje prosijavala je glatka površina 
reke. Iznad svega, u jari podnevnog sunca, maglile se planine, modre i povučene. 
Srba sede na obalu, oduprt leđima o jedno drvo i dugo posmatraše prozračnu vodu 
iznad koje su letele laste. Lice mu je bilo ozbiljno, šešir duboko namaknut na oči; 
izgledalo je kao da se na nešto ljuti. Postepeno njegov pogled skliznu niz reku i zadrža 
se na mestu gde se povijala čitava mala šuma barske trske i ševara: na tome mestu se 
ulivala Srebrnica. On pođe dalje pogledom, iznad nevidljive Srebrnice i najzad, sasvim 
u dnu vidika, on otkri jednu belu prugu: to je bio put. On pođe dalje i naiđe na veliku 
prazninu između dve planine: početak klisure. Došavši dotle, on oseti kako mu se srce 
steže i brzo odvrati pogled.
Sedeći tako na obali, bez određenih misli, on poče skupljati oko sebe suhe grančice i 
lanjsko lišće. To u prvo vreme nesvesno pokretanje njegove ruke pretvori se polako u 
jedan određen pokret. On naslaga sve to na gomilu i pažljivo poče zalagati vatru. Mi 
često puta, okupljeni nekom teškom mišlju od koje osećamo strah, bežimo u male i 
sitne poslove, cepkamo hartiju, zarezujemo olovku koju neprestano lomimo, uvijamo 
knjigu ili tako što beznačajno, i to samo da bi pobegli od sebe sama. Koliko je tako 
sedeo? Dvadeset minuta, pola časa, čas? On ne beše svestan vremena koje prolazi. 
Sedeo je kraj te male vatre i zamišljeno gledao u plamen, čas slabiji, čas jači. Bilo je 
nečega setnog i ozbiljnog u njegovom pogledu; osećalo se da njegova duša prolazi 
kroz nepoznate krajeve i da vodi neki duboki razgovor sa plamenim jezikom koji se 
jedva razabirao pod sunčevim zracima. S vremena na vreme, Srba bi podstakao 
ugarke jednim štapićem i posle tog malog i uvek istog pokreta ponovo zapadao u 
nepokretnost.
Bilo je nečega potpuno novog za Srbu u ovome što se sada sa njim događalo; i možda 
ga samo ta novost bacaše u brigu. On je poznavao sebe, on je znao iz iskustva ta 
strašna lomljenja između dva osećanja, između dva postupka, on je znao za te 
strahovite sukobe između zamišljenog i realnog, on je znao i to da će ti teški časovi 
klonulosti, sa njegovom jakom prirodom, brzo proći, i ne jednom, on uživaše baš u 
tom lomljenju, u toj tuzi koja bi ga snalazila, u toj praznini u kojoj se gubio i dušom i 
telom. Ali ovoga puta bilo je razlike u jačini: on je u pravom smislu te reči osećao da 
više nema tla pod nogama; on je lebdeo (bar tako se njemu činilo) u bezvazdušnom 
prostoru i ničega oko njega nije bilo o šta bi mogao da se osloni. Ranije, mogao se 
odbraniti prkosom. Ovoga puta, prkos je donekle bio uzrok svega. Nekada, u sličnom 
slučaju, dolazila mu je u pomoć taština, strah od podsmeha, nova lica. Sada mu se 
taština činila smešnom, strah od podsmeha nije postojao jer nije bilo nikoga ko bi 
mogao da mu se podsmehne, nova lica ga nisu
zanimala, čak je osećao gađenje i od same pomisli da bi mogao sresti nekoga, kome ne 
zna ni ime, ni navike, ni boju očiju. Neko je radio u njemu, Srba ga je osećao, i posle 
svakog udarca srca, njemu se činilo da se sve više oslobađa magle koja ga je dotle 
obvijala; sa svakim daljim sekundom on je jasnije video. Tada mu se odjednom učini 
da se nalazi pred jednim velikim i ogromnim, sveznajućim stvorom, a taj stvor da je 
on sam; gledajući u sebe Srba je imao utisak da se nalazi pred jednom neizmernom 
provalijom, a da je ta provalija on sam; i to osećanje išlo je tako daleko da se više nije 
osećao zatvorenim u jedno obično ljudsko telo: on je prelazio, on se stapao sa rekom, 
sa tom malom vatrom, sa planinama, sa poljima, sa pobledelim od svetlosti nebom. I 
baš u tom čuvstvu bilo je ono glavno. Izvan svega toga postojalo je nešto drugo, 
jedna malena svetlost, nešto nedokučivo koje je u svemu učestvovalo a ipak ostajalo 
neuhvatljivo, nezavisno, po strani; nešto što sve shvata i poima.
Ima trenutaka kada sa čuđenjem otkrijemo neku stvar, koja je i ranije bila tu, u nama 
ili oko nas, ali koja nam je tek u tom času nekim tajanstvenim putem otkrivena. I 
samim tim otkrićem sav nam naš dotadanji život postane odjednom neshvatljiv i 
nemoguć; osećaj praznih soba i nenaseljenih mesta. Idemo i savršeno ne poznajemo 
više izgled ničega oko nas, toliko je sve u jednom magnovenju promenilo svoje 
vrednosti, ono što nam je do juče bilo jezgro života postalo nam beznačajno, ono 
drugo, koje nismo ni primećivali da postoji, dobilo odjednom značaj najglavnije 
stvari; nešto bez čega se naš dalji život ne da zamisliti. Uzalud se tada pitamo 
začuđeni i zbunjeni: kako sam mogao dosada živeti u takvoj smrtonosnoj zabludi?
To bi kao munja. Srba pogleda oko sebe i začudi se kada opazi pred sobom reku, 
vatru, polja. On žurno ustade, utaba nogama ugarke i skoro uplašeno uputi se varošici. 
U njemu je sve treperilo. On zastade da se upita: da li se i ovog puta ne varam? – ali je 
sve okolo bilo sada na jedan drugi način svetlo i obasjano, srce mu je najzad udaralo 
drugojačije nego malo čas, da mu se odmah učini da je na pravom putu. On ponovo 
poče ispitivati svoje postupke, one od pre nekoliko meseci, one od pre nekoliko 
nedelja, dana, časova, i ponovo shvati, kao maločas, da to nije bilo ono pravo, ono 
istinsko što mu je trebalo. A to "pravo"? Zar je naišao na to pravo sada? On nije umeo 
tačno da odgovori na to pitanje. Jedino što je osećao bila je ta neočekivana promena 
koja se beše dogodila u njemu; i u času izmenila, kako mu se činilo, ceo tok njegova 
života; i da mu sada neće biti teško da ponovo stane pred nju i da je pogleda pravo i 
pošteno u oči. Ali tu lakoću, tu nadu u nešto novo i bolje, on ne osećaše prvi put. 
Srba se seti jednog prolećnog jutra, kada je, isto ovako na obali jedne reke, stajao i 
mislio na Radmilu. Kako mu se sve činilo svetlim toga dalekog jutra, kako su mu 
osećanja bila čedna i nežna! A ipak, baš posle toga jutra došlo je sve ono neshvatljivo, 
grubo, onda one nesane noći, ona bezumna, strasna želja za čistoćom, koja se opet 
nekako pretvorila u gnusne odluke i postupke, i najzad ti lepi dani u manastiru, 
zatrovani računanjem, gonjenjem, izvođenjem jedne komedije koja ga je u stvari samo 
mučila. I zašto se sve to gadno i neshvatljivo stalno isprečavalo, kada se ono 
istovetno čuvstvo sada ponovo pojavljuje? Zar samo zato da taj povratak bude 
neobuzdaniji, luđi, strašniji, zapovedniji? Jer zbilja, Srba osećaše da sve manje i manje 
raspolaže svojom voljom. On sada koračaše žurno i zadihano uskom putanjom između 
zelenog žita koje mu se plelo oko nogu, ne obraćajući pažnju gde ide i po čemu gazi. 
U jednom trenutku on čak zastade i stište obema rukama grudi. On osećaše da je 
živeti lako. Trebalo je samo biti iskren prema sebi.
On ne primeti da se beše digao jak vetar; osećao je samo prijatnost što mu vazduh 
udara snažno u lice. Još manje obrati pažnju na vreme šta prolazi. Kada se seti na 
posao i kada potrča pošti, već je bilo dockan: podne beše prošlo. Morao je da ostane 
do posle podne. On primi to sa šaljive strane i smešeći se pođe da potraži ručak u kojoj 
od mnogobrojnih kafana.

XXXIV
Dok se ovo događalo sa Srbom, u manastiru je tekao običan život. Bar na izgled. 
Karamarković, posle noćašnje igre i gubitka, bio je još mrzovoljniji i pakosniji nego 
obično. Više od jednog časa on je mučio svoga podinženjera (jednog učtivog i bledog 
Rusa, koji je celo vreme bez predaha ponavljao: "po žalosta, gospođin Karamarković, 
po žalosta, kak vi skazali".) Zatim, napustivši sobu koja je služila za kancelariju, 
oborio se na palira, kamenoresce, radnike. Na svojim skelama, sam u praznoj crkvi, sa 
ugašenom lulom u zubima, slikar M. je radio svoj posao, predano i izgubljeno. S 
vremena na vreme on bi se skidao sa skela i izdaleka posmatrao rad; ili bi palio svoju 
jaku električnu lampu, naročito za to udešenu, i dugo ispitivao pukotine na hrapavoj 
površini freske. U dvorištu je vladao svakodnevni nered i graja: teška volovska kola 
tromo su ulazila i izlazila kroz zasvođenu kapiju, radnici sa vikom istovarivali 
material, ili dizali grede; čuli se udarci čekića po kamenu, pretakanje vode; sa kakve 
skele naglo bi se izručila gomila suhog maltera i čitav oblak prašine za časak bi 
pokrio svu tu gomilu ljudi, kamenja i kola. Jedina ličnost koja nije ničim učestvovala 
u svom tom pokretu i groznici, bila je Radmila. Ona je bila tu, živela pod istim 
krovom, gledala, slušala, ali to je bilo kao i da nije bila, kao i da nije gledala, ni 
slušala. Njen duh je bio tako daleko, tako preokupljen drugim stvarima, da je tek 
zvono, koje je objavljivalo početak ili svršetak rada, svojim piskavim glasom 
uspevalo da je na časak dozove k sebi i stvarnosti. Ona kao da življaše u nekoj vrsti 
sna, bez misli i želja; kao očekujući nešto. I toga jutra, kao i tolikih drugih, ona seđaše 
kraj svoga prozora, sa vezom u rukama. Međutim, ruke sa vezom ležale su na krilu; 
ona samo gledaše kroz prozor.
Prvu vest donese jedno čobanče. Stvar je bila ništavna, jer je goreo samo jedan plast 
sena (upravo ostaci plastova od lanjske godine). Nikodim, koga probudiše, posla Iliju 
da vidi šta je i da učini šta treba, a on ponovo leže. Ali ne prođe ni pola časa, a u 
manastir dojuri jedan seljak: ovog puta gorela je slama na mestu zvanom Visojče. To 
su bili ogromni stogovi slame od prošlogodišnje vršidbe. Zatim, pre nego što se 
Nikodim dobro rasanio, jedno za drugim dotrčaše zaduvani i uprepašćeni jedna žena, 
jedan svinjar, jedan ovčar, još jedan seljak i svaki je dolazio sa drugog kraja i svaki je 
javljao za nov požar. Goreo je Vučji Do, Bakina Glava, Potočje, Crni Vrh... U času bi 
jasno da vatra gori skoro sa svih strana i u neposrednoj blizini manastirskoj. Radnici 
se uzbuniše, rad bi prekinut, Nikodim, Vasilije sa još nekolicinom odjuriše u raznim 
pravcima. Međutim, još niko nije znao kolika je vatra i u kom se pravcu širi; da li to 
gori samo suva trava, kupine i čestar, ili već beše uhvaćena i sama šuma. Još manje 
se pomisli da se može biti u opasnosti.
Radnici koji behu ostali, prihvatiše se ponovo posla, ali već posle pola časa u 
manastir se vrati Nikodim. Malo kasnije Ilija, Vasilije. Svaki od njih je donosio 
strašne vesti: vatra ne samo da je gorela svuda, nego je bila mnogo veća nego što se u 
početku zamišljalo.
– To gori već od ranog jutra! – uzvikivao je Nikodim. – Crni Vrh je slišćen.
Ilija poče da zvoni na uzbunu. Tek u tom času se mnogi opomenuše da je vetar u 
nekoliko mahova donosio miris paljevine. Ali kako je bilo neobično sunčano, to se 
ništa naročito nije opažalo u početku. Mnogi su mislili da to pale na bačijama trulu 
slamu ili tako što. U opštem metežu koji nastade niko i ne primeti Dostanu, koja sva 
uplakana i unezverena pokušavaše da zadrži ma koga. Nikodim pokupi sav svet i 
razdelivši ono malo sekira i ašova što se nađe u manastiru, krete na najugroženije 
mesto. U manastiru ostadoše samo žene sa Pajsijem i Karamarkovićem. Jedan 
konjanik beše trkom otposlat u srez i varošicu.
Tako u neizvesnosti proteče čitav čas. Vetar koji beše počeo da duva, poče donositi 
sve jači i jači miris paljevine. Najzad, pred samo podne, u manastir se vrati Nikodim 
sa desetak radnika. Sav trud je bio uzaludan. Vatra je gorela sa svih strana, oko svih 
prolaza. Još svega na nekoliko mesta moglo se izaći iz vatrenog kruga koji je stezao 
manastir, jer se vatra sa raznih mesta beše sastavila. Za kola ostajao je samo još 
prolaz klisurom. Ali i tuda se moralo žuriti jer se vatra, raspirivana vetrom, naglo 
spuštala drumu, i to sa obe strane. Ostatak radnika i seljaka beše već odavno prešao 
na spoljnu stranu vatre i odatle pokušavao da štogod učini.
Za čas manastir bi ispreturan. Zvona su, ko bi znao zbog čega, svaki čas počinjala pa 
prestajala. Čulo se dovikivanje, psovke. Za to vreme, jako uzbuđen, Karamarković je sa 
Radmilom kupio najpotrebnije stvari. "
– Hartije i planove... i račune... Tako! Ne! Ostavi te knjige, do đavola knjige! I 
haljine... najvažnije.
Mirna, iako jako bleda, Radmila je pažljivo izvršavala svaku, pa i najmanju zapovest 
Karamarkovićevu. Nju je samo čudila, i donekle vređala, njegova nervoza. Zar je 
moguće da ga je bilo strah? I čega? Ona nije shvatala opasnost. Međutim, ma kakva 
opasnost bila, zar se moralo toliko uplašiti? Sem toga, nju odjednom poče da muči 
jedno drugo pitanje: gde je Srba? On se već morao vratiti. Da se nije zadržao da 
pomogne pri gašenju? Da nije zapao u vatru, ako je hteo da prođe prečicom? U 
trenutku sve ono što je ona bila silom volje "zakopala" u sebe, izbi na površinu. Tim 
jače što se Karamarković tako kukavički ponašao. Nju skoro da zaguši plač od stida. 
Ona zažele, međutim, da sve to nije tako, da je Karamarković sada odjednom uzme u 
naručje i da joj kaže: Radmila, mi smo nesrećni. Zašto bežati? Ostanimo ovde. Ako 
Bog hoće, možemo bar umreti zajedno, ako nam je zajednički život nemoguć! – a da 
je to kazao, ona bi ostala, ona je to osećala. Kako je Radmila još uvek bila 
romantična i pored iskustva stečenog u poslednje vreme! Karamarković je prosto 
pitao:
– Jesi li gotova?
– Jesam. – i ona se u istom času ponova vrati na Srbu. Gde je? Možda juri u kasu 
prema njima? Možda... Ona poče preuveličavati opasnosti kojima je možda izložen; i 
njegove dobre osobine. Strah za njega dade svom tom njenom zamišljanju nečega 
odlučnog i jasnog. Jeste, on je hrabar, srčan, i pored svega zlog u sebi, pošten. On je 
prosto zaveden društvom, sredinom, taštinom. Radmila kao da živahnu. Ona ne 
primeti da se pod tim mislima, na izgled čednim, ponovo javljalo ono drugo, ono 
strašno, ono nepriznato. Ne na Srbu radi njega samog, već radi sebe, radi svojih 
nemirnih i uzdrhtalih grudi, ona mišljaše sada na njega. I misleći ona preuveličavaše 
njegove osobine da bi opravdala sebe pred samom sobom, da bi se uverila da ona to 
zbog njega samog misli na njega. Jadna ljudska prirodo, ulančena u obzire i 
konvencije, primorana da se kriješ i opravdavaš! Zar nije bilo mnogo prostije priznati 
sama sebi istinu – a tada ići ka njoj? Ja sam možda nepravedan i zaboravljam na 
grubost te istine; na osetljivost jedne ženske duše; na stid. Svejedno, dakle, kojim 
načinom Radmila opravdavaše sebe. Ono što je glavno bilo je to, da ta nenadna 
opasnost, da ta neočekivana uzbuna, pomože Radmili da pobedi svoju gordost. Ona je 
nekako instinktivno osećala dah smrti i uništenja koji je sa dimom lebdeo nad tom, do 
maločas vedrom, kotlinom; i odjednom, nagonski, ona poče osećati potrebu da živi, 
da voli, da se raduje. Na vratima se pojavi Vasilije.
– Požurite se g. Karamarkoviću. Hoćete li da vam pomognem do kola?
Iz hodnika se začu glas igumanov i kukanje Stanojke koja je klela.
– Već počinje da guši dim. – primeti tužno Vasilije pridržavajući Karamarkovića niz 
stepenice.
– Mislite li da ćemo još uvek proći kolima?
– Vatra se još nije sastavila preko Srebrnice.
– Palikuće, razbojnici! Gde su sada? – praskao je Nikodim besneći. – Da ih vidim, 
junake! – Došavši do Karamarkovića: – Videste li, gospodine? Narod, to vam je taj 
narod... stoka, razbojnici! – Ali u to spazi Iliju gde izvlači iz crkvice Sv. Nikole 
crkvene barjake, i ostavivši Karamarkovića, on osu na njega: – Barjake! Budalo 
božja! Barjake spasava! One sanduke iz konaka uzimaj.
Putem počeše gmizati volovska kola (koja su do maločas dovlačila kamen i kreč za 
obnovu crkve) natovarena do vrška; a između njih unezverena i zaplašena stoka koja 
se zatekla u stajama. Ono što je odmah padalo u oči bilo je nedostatak crkvenih 
stvari: u velikoj kočiji bilo je tek nekoliko najdragocenijih utvari, dok su cela jedna 
kola bila natovarena šarenim Stanojkinim sanducima. Nebo beše počelo da se zakriva 
sivim oblacima od jare i isparenja. Potpuni mir što ga pokaza Radmila (ona je bila i 
suviše zauzeta sobom da bi mogla ma čime odati svoje uzbuđenje, jer i za plač i za 
strah treba prvo da mislimo na plač ili strah pa da on dođe!) učini da se i 
Karamarković smiri. On sa zlobom pomisli na svoj kukavičluk, a zatim sa 
zadovoljstvom poče gledati kukavičluk i niskost ostalih. Kada se i iguman pope u 
kola, Karamarković ga zajedljivo upita:
– A, vaš Kralj?
– Kralj?.. – Pajsije prinese ruku uhu, začuđen.
– Ćivot, mošti Svetog Kralja. – uzviknu Karamarković. – Zar njega ostavljate da 
izgori?
– On ne može da izgori. – odgovori sa pouzdanjem Pajsije i nastavi da se namešta u 
kolima.
– Brže, brže... – žurio je Nikodim kočijaša. Njega potpuno beše napustila ratobornost i 
bes i sada svaki njegov pokret odavaše strah.
Kola su već nekoliko minuta jurila najvećim kasom ka varošici, kada se Radmila seti:
– A brat Vasilije?
– On je ostao u manastiru. – progunđa Nikodim.
– Kako, – uzviknu Radmila prestravljena, – vi ste mu dozvolili da ostane?
– Pa neko mora da čuva zgrade i crkve!
– To je glupo... on je još dete... Zaustavljajte kola! – razvika se odjednom slikar M. 
Hej, zaustavljaj! – On ščepa svoje kartone i svoju kutiju sa bojama i, kako su kola išla 
uz jedan strmi nagib dosta lagano, to on iskoči.
– To je strašno! Oni će izgoreti! – uzviknu Radmila sva prestravljena.
– Neće, – odgovori Nikodim, – kotlina je široka, čak ako vatra dođe sa svih strana, 
uvek ostaje mesta u sredini.
– Biće im samo malo vrućina. – primeti Karamarković podsmešljivo.
Zavlada tišina. Na drumu se odjednom u oblaku prašine ukaza konjanik. Radmila sva 
zadrhta: njima u susret je jurio Srba. Bio je sav crven i posut prahom; konj se kupao u 
znoju. Opazivši kola i poznavši u njima lica, on se osmehnu i zaustavi. Zatim pojaha 
uporedo kraj kočije. Ni on, ni niko iz kola ne progovori reči. Jedino što mu Radmila 
uputi jedan blistav pogled. On se nije premišljao, – mislila je ona, – da uđe u vatru... U 
daljini se, kraj Srebrnice, ukaza dim. Kako je sunce još uvek sijalo, to se plamen još 
nikako nije video, i Radmili bi čudo da zbog tog "dima" beže. S jedne i druge strane 
puta džbunje beše već uništeno; vatra je polako zahvatala hrastova debla. Tek kada se 
kočija nađe između tog pocrnelog drveća, u lice udari nepodnošljiva jara i vrelina; čuo 
se jedan ujednačen šum, kao kada se kokaju kokice. Projurivši u trku to parče, i 
izašavši na taj način iz vatrenog obruča, oni se zaustaviše. S te spoljnje strane stajala 
je grupa seljaka, sa alatima, ali nije radila ništa. Čekali su da dođe naredba iz sreza. Bili 
su ravnodušni, a neki i veseli. Videći Nikodima, jedan čak dobaci:
– Ih, što je zapalio!
Drugi, na po glasa (to je bio jedan od braće Jakšića):
– Posvetila mu se! 
Jedan starac ga prekide:
– Ne valja, sinovče, grehota, ako nije tvoja, šuma je božja, bolan.
Pošto postojaše malo, kola nastaviše lagano za varošicu. Nikodim ostade da dočeka 
ostala kola i stoku.

XXXV
Vreme ostade sunčano i vetrovito celog dana. Tek pred veče stiže vojska i 
žandarmerija. Međutim, požar je uzimao sve više maha i svi napori da se zadrži širenje 
ostajalo je uzalud, jer svi visovi oko klisure behu zahvaćeni i buktahu neobuzdano. Da 
li se vatra spuštala i dalje prema manastiru, to jest prema unutrašnjosti kruga, nije se 
moglo znati jer manastir beše sada potpuno odsečen. Ono što se jasno videlo bilo je 
da se požar sve više penje prema Jelici i Belom Kamenu i da zahvata sve veći prostor.
Karamarkovićevi, Pajsije i ostali, behu se zadržali u kafani "Srpski Kralj". Ceo dan 
provedoše kao u praznom. Svaki čas je neko izlazio na trem okrenut dvorištu i 
planinama i gledao prema klisuri koja se otvarala u daljini. Kada dođe veče, oni 
sasvim napustiše kafanu i namestiše se na tremu. Kao nekome u prkos, veče je bilo 
jako ozvezdano i bez mesečine, što učini da se zažarene planine ukažu u svoj svojoj 
lepoti. Dva vrha, jedan prema drugom, Jelica i Beli Kamen, ličili su na dva divovska 
vulkana iz kojih su sukljala dva ogromna stuba narandžastog dima, koji je snažno 
upirao u mirno nebo. Sa jedne i druge strane, po padinama, po prevojima, po 
grebenima, blistalo je hiljadama malih plamenova koji su potsećali na gomilu crvenih 
zvezda prosutih po planini, samo zvezda neobično velikih i neobično sjajnih. Zbog 
daljine, nije se čuo šum požara. Sve je bilo mirno, spokojno, cvrčci su pevali u 
sparušenoj travi, na nebu su sijale zvezde; jedino što se celo to prostranstvo 
osvetljavalo čas jačom čas slabijom crvenom svetlošću: bilo je kao da neki džin u 
daljini diše plamenom.
Sve što je bilo bolje u varošici beše se skupilo na tremu oko igumana i 
Karamarkovića i bučno raspravljaše o uzroku nesreće. Jedni su bili mišljenja da su to 
učinili seljaci da se osvete za uzete ispaše, drugi da su to čobani igrajući se slučajno 
zapalili, treći (a ovi su bili najmnogobrojniji) uporno su tvrdili da je to delo Crnog 
Ostoje. Ovo je uostalom bilo i mišljenje županije koja je htela da iskoristi slučaj i da 
najzad pobuni zaplašene seljake i moguće jatake. Ucena telegrafskom naredbom iz 
Beograda bi doneta na sto hiljada dinara. Crni Ostoja je vredeo čitavo imanje. Jedino 
iguman na ovu pretpostavku klimaše glavom: za njega nije bilo sumnje da Ostoja, bar 
u ovom slučaju, nije kriv. Kafanski momci uslužno su menjali ispijene litre vina; kraj 
toga, pila se crna kafa i pušilo.
Potpuno osamljeni i povučeni sedeli su Radmila i Srba. Već odavna oni behu prestali 
da govore i ćuteći gledahu u zažareno obzorje. S vremena na vreme Srba bi bacao na 
Radmilu jedan brz i ispitivački pogled; i tada bi uvek video njeno malo lice jedva 
osvetljeno rumenim odsjajem vatre. Nežnost, pomešana sa stravom, kao da se 
prelivala iz noći. Lišće vinove loze, koja je pokrivala jednu stranu trema, treperilo je 
bez prestanka pod vetrom, koji se polako stišavao; mirisalo je na toplu zemlju, 
osećala se blagost prirode koja je disala svim tim glasovima naglo čupanim iz mraka; 
glasovima koji su zatim dugo lebdeli u prozračnom vazduhu. Radmili se htelo 
pokreta, a nije imala snage da pokrene ruku: prisustvo Srbino padalo je kao ogrtač po 
njenim plećima i njena nepokretnost joj se činila kao jedna vrsta podavanja njegovoj 
volji; sa beskrajnom slašću ona je osluškivala kako nedaleko od nje popeva usamljen 
cvrčak; sa čuđenjem je pratila udare svoga srca koje je tuklo jako i brzo. Sve više i 
potpunije ona poče osećati kako se celo njeno biće izjednačava sa tim potmulim i 
strasnim životom prirode, sa blagim sjajem ozarenog neba, sa tim nevidljivim a 
prisutnim pokretom insekata koji su gmizali svuda oko nje, po travi u dvorištu, po 
lišću, sa tim dubokim svetlosnim uzdasima koji su se otkidali iz planine, sa oštrim 
letom slepih miševa; njeno telo je treperilo tim istim jedva dokučljivim pokretom koji 
je vladao oko nje, tom istom čežnjom koja je izbijala iz svega tog mračnog i toplog.
Prvo je čula njegov smeh, zatim je spazila i njegovu priliku kako se ocrtava na 
crvenom nebu. Karamarković je bio u senci, jedino se svetlio žar njegove cigarete. Ali 
i to malo, ta nejasna slika njegova, bi dovoljna da dozove Radmilu k sebi i da je 
istrgne iz nepokretnosti u koju ju je bacilo Srbino prisustvo. Ona spusti ruke u krilo 
(kao da pokida niti koje su je do tog časa vezivale za Srbu) i jedan dug trenutak 
ostade potpuno bez misli, izložena samo nepodnošljivom osećanju nenadne praznine. 
Zatim, videći gde Karamarković zapaljuje novu cigaretu, nju odjednom ispuni briga. 
Ona se žurno naže i izvuče mu cigaretu iz usta, sva drhteći od pomisli da opet cele 
noći može ne spavati, mučiti se, ludeti od kašlja i nesanice. O, ona ga je volela još 
uvek, mnogo, neobično mnogo, ali nekako drukčije nego pre, kao sebe recimo, kao... 
Poređenje joj je nedostajalo. Ali ona jasno oseti u tom času da je nešto strašno i jako 
vezuje za toga čoveka, nemoćnog kao malo dete; i da je to ipak ljubav. Ali u isti mah 
ona oseti da je to osećanje sasvim drugojačije od onog što je osećala za Srbu. Ja ga 
volim još uvek, – pomisli ona radosno, kao da time opravdava ona druga osećanja za 
Srbu, – ja ga volim čak više nego ranije! Jadni moj Miša! Ona je držala u ruci 
cigaretu, spremna da je baci preko ograde trema.
– Ostavi! – nekako mrgodno i ljutito promumla Karamarković.
Ona pokuša da mu spori. On kratko odgovori:
– Daj ovamo. Ona mu vrati cigaretu.
– Ja nisam htela da te ljutim. – primeti ona tiho, da je ostali ne bi čuli; međutim, njen 
glas već nije bio tako topao ni blag: u njemu podrhtavaše gorčina.
– Znam, znam, – odgovori on nervozno, i, kako u tom času u društvu (koje je zbog 
izvanrednog događaja mnogo pilo) izbi jedna žučna svađa, sa sočnim psovkama, on 
dodade: – Mesto da nam smetaš, mogla bi da odeš odavde.
Ona se lagano diže sa stolice. Lice joj se nije moglo videti dobro, ali svi njeni pokreti 
odavahu mir i prisebnost. Ne rekavši ni reči, ona pođe stepenicama. Sobe su bile u 
jednoj prizemnoj zgradi u dnu dvorišta. Odjednom, sa dno stepenica, ona se okrenu.
– Srbo, ispratite me.
Karamarković ostade nepokretan. On se pretvarao da sluša pažljivo prepirku.
– To nije parlamentarizam, to je diktatura! Gde to vodi vidite i sami! – vikao je jedan 
mršavi čovek, po svemu sudeći mlad profesor ili učitelj.
– Ta valjda nije vlada odgovorna i za ovo? – upita podsmešljivo jedan drugi, koji se 
nije video u mraku.
– Taj požar, – viknu najednom mršavi čovek skočivši sa svoga mesta, – taj požar je 
samo preteča onoga što će se dogoditi ako ovako potraje! Vi se potsmevate narodu, 
gospodo...
Srba ne ču dalje. On sustiže Radmilu i ćuteći pođe kraj nje. Kao po nekom dogovoru 
oni pređoše dvorište i širokom kolskom kapijom izađoše u jednu malu sporednu 
uličicu. Jedan opštinski fenjer žmirkao je kraj plota. Nigde nije bilo nikoga. Čuo se 
samo s vremena na vreme otegnuti promukao lavež pasa. Ulica je izlazila na reku. 
Došavši do nje oni nastaviše da idu obalom. Voda je bila crna, vrbe, koje su je 
ivičile, crne. Tek u daljini i kraj druge obale, površina reke se rumenila jedva 
primetno. Vetar se beše sasvim pritajio. Vladala je zagušljiva i teška omorina. Cela 
priroda kao da očekivaše nešto što nije dolazilo, obasjana tom neobičnom i 
avetinjskom zorom. Radmila je koračala oborene glave. Kraj nje, Srba se lomio da li 
da je uhvati pod ruku ili ne. On beše neobično uzbuđen; on nije znao šta da počne; on 
nije umeo više da rasuđuje. Onaj čudan jutrošnji događaj kraj vatre, zatim nenadni 
požar šume, zvona, uzbuna, trka na konju ka manastiru, na kraju prisustvo Radmilino, 
sve je to bilo toliko blisko, emocije od svega toga toliko jake, da Srba ne nalazaše 
načina da se smiri; još manje da se izrazi. Međutim, u njegovoj podsvesti razvijao se 
bez prestanka jedan vatreni monolog. I u tom monologu (koji kao da uistinu 
upućivaše Radmili) sve je bilo jasno, prosto, logično. Objašnjavanja koja je davao 
bila su prirodna, ubedljiva; svi osećaji, jedni za drugim, biše otvoreni, analizirani i 
objašnjeni. Pred tolikom ubedljivošću Radmila kao da se slabo opiraše; to i nije 
moglo biti drugojače. Srba osećaše da dobija sve više poleta: sedeo sam tu nedaleko, 
– zujale su mu reči u podsvesti, dok je za to vreme očima gledao gde idu, ušima 
slušao pljuskanje talasa o obalu; jednom rečju, on u tom času beše udvojen i to 
udvajanje ga nije ni najmanje bunilo: – Sedeo sam na obali, preda mnom je gorela 
jedna vatra, plamen se lagano povijao, bio sam sam, izgubljen u tom svetlom jutru. I 
najednom ja osetih (kako? ne znam!) da se ceo moj život nekako menja, preobražava. 
Da ono što je bilo zlo u meni, ono čega sam se bojao, ono što sam zatim uzalud 
progonio kao sreću, da sve to više nema nikakvog značaja za mene. Da sve ono što je 
bilo mutno i bolno u meni, nije dolazilo toliko od mojih postupaka, koliko od 
nedostatka jedne jedine svetlosti. Jeste, Radmila, sva je moja nesreća dolazila od toga, 
što do ovog časa za mene nije ništa postojalo u svetu, zašta bih mogao da se založim 
ceo, ništa zašta bih mogao pomisliti da vredi i najmanje žrtve. Sve mi se činilo da 
izvan toga što imam ima nešto "korisnije", "lakše", "slađe", nešto što bih mogao da 
okušam i da ostavim, ne potresajući se. Ja ne krijem: u početku sam igrao (ne sasvim 
u početku; bilo je jedno vreme, posle onog žura kod g-ce Jovanović, kada sam osećao 
uistinu, osećao ovo isto što osećam i sada!). Igrao sam, imao pred očima jedan cilj 
koji je bio ponižavajući za vas, priznajem. Ali verujte mi, ja ne znam kako sam do 
njega došao. Verujte mi. Sve je to došlo nekako izvan moje volje, nekako čak kao 
protiv moje prave volje. I najzad, zar nisam dovoljno kažnjen?
Srba koračaše, sve dublje padajući u taj nemi razgovor. Bio je toliko okupljen da i ne 
primeti da Radmila sve češće baca na njega pogled; ne primeti da beše promenio 
korak, i da ga ona jedva sustizaše. On postepeno izađe toliko iz stvarnosti, da čak 
stvori pred sobom celu sliku: ona prema njemu, on je drži za obe ruke i govori, govori, 
bez predaha. Ona ima oboren pogled, lomi se, bori, on joj dokazuje, uverava, njegova 
rečitost je tolika da skoro opija i njega samog, on gori, on ima vatren pogled, ona ne 
može da odoli, on oseća da ona čini poslednji napor, on se naginje, on je privlači k 
sebi. On joj šapuće poslednje reči, da je sve prošlo, da počinje i za nju i za njega 
jedan nov život, puniji, lepši, smišljeniji...
Odjednom on primećuje da je sam. Oko njega još uvek ta ista, ozarena požarom noć, 
rumena, puna ćutanja. On se žurno okrete: Radmila je stajala na nekoliko koraka od 
njega. On je video njenu tanku i malu priliku jasno; ceo taj pejzaž, sa obzorjem koje 
gori, samo je još više isticao njenu krtost i majušnost. On joj pritrča, probuđen:
– Oprostite mi, ja sam izgleda išao i suviše brzo.
Ona ne odgovori. Stajala je nepomično i Srba po tom samom stavu, po tom ćutanju, 
oseti da nije trebao reći jedno tako obično izvinjenje. On od tog zaključka zadrhta. 
Oni ostadoše časak nepomični, ona u senci, on licem prema razbuktaloj planini. Ona 
je stajala zabačene glave, da bi mu mogla gledati u oči. On međutim nije ništa video. 
Šta se događalo? Kakav je izraz bio na njenom licu? Odlučan, zamišljen ili oštar? On 
nije video, on je samo osećao da se nešto veliko i jedinstveno događa između njih. 
Reči! Šta su u tom neobičnom času mogle da iskažu reči? Ta čudna noć, ta 
uznemirena srca, ta čežnja, ta tiha i mračna reka koja se sluti, ta polja tek proklasalog 
žita, ta svetlost koja kao da živi sa njihovim uzbuđenim dahom, sve je to govorilo 
umesto reči. On je zovnu po imenu, i to ime, na njegovim usnama, kao da dobi značaj 
cele jedne izjave. On je uze za ruke, zatim njegovi dlanovi padoše na njena pleća. On 
oseti kako celo njeno telo treperi. Jedan časak kao da oklevaše; ali on više nije vladao 
svojim pokretima, njihova tela su se približavala i bez njihove volje, pod tamninom 
haljine on je osećao njenu toplotu, miris njene kose peo se neodlučan i blag; svakim 
časom on je osećao to telo sve više u svojoj vlasti, svakim časom on je otkrivao po 
jednu novu tajnu, posle pleća njena vitka rebra, zatim njene hladne ruke, on je najzad 
privi uz sebe, zatim uze sasvim u naručje (kako je bila mala u njegovim rukama!) i sa 
besom je obasu poljupcima, po kosi, po čelu, po vratu. Zabacivši glavu u nazad, 
sklopljenih ruku oko njegova vrata, ona mu podnese svoja poluotvorena, vlažna i topla 
usta.
Na reci se pojavi jedan splav. Na njegovom zadnjem kraju gorela je mala vatra. Prema 
njoj se ocrtavala prilika jednog čoveka koji je držao tešku krmu. Splav polako prođe, 
kao priviđenje. Ali još dugo, kada se već više ništa nije moglo razabrati u noći, videla 
se ona mala vatra kako treperi i žmirka nad glatkom površinom vode. Čulo se i lako 
pljuskanje vode oko balvana.

XXXVI
Oko ponoći, dok su se umorni i izgaravljeni vojnici i seljaci povlačili nemoćni pred 
sve bešnjom vatrom, preko neba šinu prva munja. Zatim, kao što se to vrlo često 
dešava u planinskim krajevima, naiđe jedna strahovita provala oblaka. U času potoci 
nabujaše i voda poteče svuda; svaka uvala, svaka pukotina u zemlji, svaki jarak u 
trenu bi ispunjen vodom; sa svih strana voda poče da se sliva sa hukom. Srebrnica se 
preli preko svojih obala, grmeći i kipeći svojom naglo zamućenom vodom. U blesku 
munja mogla se opaziti čitava stabla, izvaljena bujicom iz korena, kako lutaju 
površinom. Zemlja kao da je podrhtavala od treska, od prolamanja gromova, od huke 
vode. Međutim, sva ta paklena graja u izvesnim časovima beše nadjačavana jednom 
neobičnom piskom. To je bilo i kao cviljenje, i kao šištanje uklupčanih zmija, i 
vriska, i jecanje, i nenadno krhanje; cela planina, niski oblaci koji su plovili između 
drveća (samo na časove vidljivi, presecani pravim linijama munja, teški kao olovo, 
pepeljasti i crni) kao da behu ispunjeni tim neobičnim šumom: to se gasila vatra, žar i 
plamen pretvarao se pod bujicom u ugarak i paru. Ta neobuzdana kiša, slivana bez 
milosti u teškim slapovima na zemlju, potraja dobrih pola časa. Najzad se sasvim 
izvedri. U prvoj svetlosti zore ukazaše se ogolele i crne planinske strane, teške i 
glomazne. Ovde ili onde dizala se još po malo beličasta para i u mekim kolutima pela 
se prema zelenom, nebu. Mir beše ponovo zavladao nad celim prostranstvom; jedino 
što je odasvuda klokotala zaostala voda.
Karamarkovićevi, Pajsije i ostali vratiše se u manastir tek pošto Srebrnica opade 
toliko da se moglo proći kolima. U koliko su spoljnje strane klisure (a naročito Jelica i 
Beli Kamen) bile više opustošene i satrvene, u toliko sama klisura, kotlina i 
manastirske strane, behu netaknute i zelene. Oko manastira su se i dalje sklapale one 
teške i zelene šume, oni venci od zarudelih kupina i divljih ruža, onaj paprat i korov, 
mahovina između glatkih litica koje su se vertikalno spuštale kroz zelenilo. I trebalo je 
dobro dignuti glavu, pa tek iznad prvih klisurskih prevoja ugledati gar, ugljenisana 
stabla, pustoš.
Na kapiji dolazeće dočeka Vasilije. Bio je bled, izmučen i umoran, ali osmehnut. 
Pajsije ga poljubi u oba obraza i blagoslovi. Sve je bilo na svome mestu. Većina 
radnika beše se povratila. Što se tiče slikara M. on je radio u crkvi već od ranoga jutra.
Posle te provale oblaka koja je u glavnom ugušila požar, odredi vojske i grupe seljaka 
još dan ili dva nastaviše da po planini zatrpavaju i gase panjeve koji su još ovde ili 
onde tinjali. Kada i taj posao bi završen, ogolelim padinama počeše promicati 
policiske potere: Crni Ostoja beše za časak ostao bez skrovišta i vlasti su se trudile da 
ga se dočepaju. Granice sreza behu još za vreme požara posednute, cele planine 
opkoljene. Bila je organizovana hajka i po unapred smišljenom planu obruč je imao 
polako da se steže: u jednom trenutku, za dan, dva ili tri, pritiskivan sa svih strana, 
Ostoja se morao naći u sredini, na čistini stvorenoj požarom. Čitava sela behu dignuta 
u poteru, naročito sela u blizini izgorelih šuma. Jer više nije bilo sumnje da je to 
Ostojino delo. (Niko nije mislio na nemogućnost te pretpostavke: Ostoja bi, da se 
osveti za neko umišljeno delo, pre skresao nekoliko metaka u čiju glavu, što je bio 
uostalom njegov način, nego što bi palio šumu u kojoj se sigurno skrivao!) Ali istraga 
ne beše dala nikakvog rezultata. Jakšići već behu pušteni na slobodu, jer bi dokazan 
njihov alibi. Što se tiče njihove izjave da je paljevinu učinio Ješa, svi se nasmejaše. 
Uostalom, Ješe beše nestalo. Za policiju je dakle bilo lakše da sve svali na Ostoju i da 
iskoristi naglo rasplamtelu mržnju u narodu (do tog časa skrivenu i pritajenu zbog 
straha od osvete). Sve što je moglo da nosi pušku beše krenulo; bilo je čak i starih 
ljudi naoružanih tojagama: svaki od njih imao je ponešto da vrati Crnom Ostoji. Da 
Ostoja ne beše daleko, vlast je imala u rukama sigurne dokaze. Samo Ministarstvo 
Unutrašnjih Dela beše izdalo naredbu da se jednim odlučnim pokretom učini kraj 
hajdučiji. I sreski načelnik, željan odlikovanja (kao što su svi ti ljudi koji su koračali 
pod njegovom komandom priželjkivali Ostojinu glavu koja bi im donela čitavo 
imanje) beše učinio sve što je do njega stojalo da iskoristi ovaj redak slučaj. On je 
neumorno obilazio potere, sav slomljen od napornog putovanja po kamenjarima i 
razlokanim seoskim drumovima, spavao po mehanama, ispitivao putnike; sam je 
upravljao ovima pokretima.
Odmah prvog dana, jedan odred žandarmerije nabasa na Ostoju, ali im ovaj, posle 
kratkog puškaranja, umače. Što se tiče Ostoje, on odmah uvide u čemu je stvar i 
lagano poče tražiti kojom bi stranom uspeo da se provuče ne samo u drugi srez, nego i 
u okrug. Ali jedno za drugim on nalazaše prolaze posednute, jatačke kuće zatvorene, 
u nekoliko mahova padaše u klopke iz kojih se samo beskrajnom hrabrošću i 
drskošću izvlačio. Sve više i više on poče osećati oko sebe taj obruč od živih ljudi, 
koji nije mogao proći. On dožive to da stade da se krije kao divlja životinja po 
pećinama i grotlima planinskim. Ali ni tu više nije bio siguran. Svaki dan morao je da 
beži natrag sve bliže izgoreloj šumi i već nije bio daleko čas kada se imao naći oči u 
oči sa svom tom gomilom, zasada još nevidljivih neprijatelja, bez zaklona. Njegova 
četa beše rasturena još s proleća, poslednji čovek koji mu beše ostao, pogibe u 
požaru, prignječen jednim divovskim hrastom. Krsmanija mu ponudi da promeni sa 
njim odelo i da se tako provuče, odeven u suknje i povezače. Ali Ostoja, pomislivši 
da bi zato trebalo otseći svoje lepe brkove, odbi ponudu. On čak oduze Krsmaniji 
pušku i natera je da se odvoji od njega i da gleda da se provuče kako bilo do obližnjeg 
sela, gde je živela jedna od Ostojinih sestara; Ostoja je hteo da sačuva bar dete koje je 
Krsmanija nosila pod srcem. Ostavši sam, on se, dakle, sa jednim nemim besom poče 
pripremati na poslednje: živ im se nije mogao predati.
Noć je padala topla i puna bliske oluje. Pošto se malo potkrepio on poče tražiti kakvo 
sklonište gde bi mogao počinuti. Južna strana Jelice bila je nedirnuta. On pređe vrh i 
među gustim šibljem otkri pećinu u kojoj je već nekoliko puta prenoćio toga leta. On 
se uvuče kroz otvor. Spuštajući se na suho lišće, on odjednom oseti pod sobom 
čovečije telo. U času se stvorio u drugom kraju sa izvučenim revolverom. U pećini je 
vladala potpuna pomrčina; jedva da se plavio okrugli otvor. Njegovo uho razabiralo je 
jasno ubrzano disanje i prema tome disanju on je upravljao revolver. Ali misao da bi 
pucanj mogao privući kakvu patrolu učini da u poslednjem trenutku promeni odluku. 
On se povuče strani koja je bila na suprot otvoru i tada vide kako se prema plavom 
parčetu neba ocrta jedna razbarušena glava. Čovek je, naglo probuđen, sedeo u lišću. 
Ostoja odmah vide da nema nikakve opasnosti.
– Ej, gazda... – zovnu on tiho.
Čovek pokuša da se digne, ali se videlo da mu to ne polazi za rukom. On samo zaječa 
i ostade na mestu.
– Ne mrdaj, – zapovedi Ostoja. – ruke gore!
Čovek ih diže. Ostoja priđe. U lišću je sedeo Ješa.
– Šta je, ti ne znaš da govoriš? – munu ga Ostoja malo ljutito.
– N-nemoj... Ostoja...
– Šta nemoj? Neću ti ja, brate si moj rođeni, ništa. – Ostoja se spusti kraj Ješe i 
izvadivši tabakeru poče, onako napamet, zavijati cigaru. Pošto zavi on pruži Ješi: – 
Na. Zapali.
– N-ne mogu.
– A što, bolan?
Ješa podiže u vis obe ruke.
– I-ispeko se. – Zatim, setivši se naglo nečega, on se baci ničice i dodirujući čelom 
Ostojine opanke, poče ponovo: – Nemoj, Ostoja, tako ti Kraljeve Desnice. Ovoliko 
nisam hteo, života mi, duše mi! Ja nisam hteo Jelicu... manastirsko jesam... a vetar, 
vetar odneo.
– To si ti, ti zapalio? – uzviknu Ostoja gurnuvši ga nogom.
– Ja.
– I sada se kriješ ?
– Tri dana, gladan sam... ležim ovde u lišću, ruke me bole, noge me bole.
Ostoja mu pruži svoju cigaru:
– Na... puši! – zatim ga, posle kraćeg ćutanja zapita: – A što, bolan, zapali 
manastirsko?
– Što me je đavo poseo, Ostoja! – On se odjednom zguri i nastavi tiše: – Gušilo me, 
Ostoja, eto ti! Gušila me nepravda, na tebe i tvoju slobodu mislio, potražio te, a 
Krsmanija meni: Kukavica si ti, Ješo. Šta će Ostoja sa tobom! Eto, Ostoja, tu se 
nečastivi uvukao u mene, pobesneo, zapalio.
– A ti sada govoriš! – začudi se Ostoja primetivši da Ješa bez zamuckivanja izgovara 
reči.
Ješa poče da cvokoće zubima:
– Govorim... tako mi došlo. – On poćuta, pa onda naglo viknu: – Ti ćeš me ubiti, 
Ostoja.
– Posle toga uzvika, kao iscrpen, on se ponovo privi uz Ostojine noge, sav cepteći: – 
Ja vidim, Ostoja, ja vidim...
– Šta vidiš?
– Ti stojiš... puška ti se puši, ja u travi.
– Budalo! – dreknu Ostoja. – Diži se! Šta ću ja tebe ubijati!
Ješa skoči i ostade tako trenutak, sa nesigurnim i savijenim kolenima, lelujajući se. 
Onda se naglo naže prema Ostoji, ščepa mu ruku i poče je ljubiti.
– Bog pa ti, Ostoja... smiluj mi se... strah me je!
– De, de! – Ostoja sa gađenjem izvuče ruku.
– Koga se bojiš? Ko te je video?
– Vidi Bog!
Ostoja ga najednom, ko bi znao zašto, lupi u grudi i ovaj zaječa. On se diže, i ćuteći 
izađe pred pećinu. Noć je bila još uvek mračna iako zvezdana. Vedrim nebom, 
duboko na obzorju, u potpunoj tišini, sevale su retke munje. Ni jedan listić se nije 
pokretao. Ostoja ostade dugo na tom mestu, nepokretan, leđima oslonjen na kamen; 
Ješa za to vreme drhtaše u najdubljem kutu pećine, ne usuđujući se dobro ni da diše. 
Njegova usta su šaptala neke crkvene reči čiji smisao nije razumevao.
Kada Ostoja ponovo uđe u pećinu, Ješa beše zaspao. On ga polako probudi i onda 
nanovo stade ispitivati. Ješa je ponovo teško vezivao rečenice.
– Dobro, dobro! Čuo sam to. Možeš li da jedeš? – upita posle dužeg objašnjavanja 
Ostoja.
– M-mogu.
– Na pi. Hoćeš li da jedeš? – Ostoja mu pruži parče slanine i jedno tvrdo parče proje. 
Dok je Ješa gutao, izgladneo, Ostoja nastavi da grdi i da gunđa: – Bar neke koristi da 
imam od tebe, budalo klempava. Jesi li gotov?
Ješa najzad proguta i poslednji zalogaj okorele proje.
– Ustaj.
Lagano, oni izađoše iz zaklona. Posle kratkog hoda oni stigoše na greben izgorele 
Jelice. Išli su po raskaljanom pepelu i garu. Munje su sve češće sevale, ali se 
grmljavina još uvek nije čula. Ostoja se okrenu:
– I znaš, ako te uhvate, ništa. Pravi se da si lud i više nego što jesi. Lupaj se u grudi. 
Jesi li razumeo? Ne boj se ništa. Ne jure oni tebe.
Ostavši sam, Ostoja se naglo prekrsti i žurno poče silaziti manastiru. On je verovao i 
nije sumnjao. Još koliko sutra on će proći kroz sve zasede i dočepati se čistine. A 
onda... On se smeškao zamišljajući to što se imalo dogoditi. I od samog tog 
zamišljanja on se osećao lak i radostan. Dva dana gledanja u smrt beše prošlo. Šta je 
to imati ili nemati četu, imati ili nemati jatake! On će držati u rukama nešto mnogo 
jače i vrednije.

XXXVII 
Jedan za drugim, prestrašeni, radnici i čobani su ulazili u crkvicu Sv. Nikole. Bilo je 
možda tek oko šest časova izjutra. Kraj razbijenog ćivota stajali su iguman Pajsije i 
Vasilije, bez kapi krvi u licu, i gledali u oskrnavljenu svetinju. U crkvu, na vrhovima 
prstiju, uđe Srba. Jedan kosi sunčev zrak beše pao na ikonostas i jarko osvetljavao 
pocrnele, i kao nemilosrdne, stare likove svetaca. Kroz otvorena vrata ulazili su 
jutarnji glasovi, žagor ptica, gukanje golubova na zvonari, meka i udaljena zvonjava 
medenica na stoci. Pajsije odjednom poče da se probija kroz svet. On dođe do pred 
oltar i bacivši se na kolena, poče doticati čelom kamen.
– Gospode, oprosti grešnome sluzi tvojemu. Hriste Bože naš, koji si rekao: ljubi 
bližnjega svoga, kao sebe samoga. Ne mogu Hristose! Oprosti mi, ali je to krvopija i 
razbojnik, na Tvoju kuću, na obitelj svetu digao je ruku.
Vasilije, koji odmah vide šta Pajsije namerava, zavika:
– Oče, nemojte oče!
Ali Pajsije nastavljaše. Uostalom, sem velikih pokreta on ničim drugim ne odavaše 
uzbuđenje. Glas mu je bio slab, reči su se jedva razabirale, prolazeći kroz krezuba usta 
u veliku bradu.
– Ošini ga, Hristose, munjom gnjeva Tvojega. Jer Ti si već jednom u dobroti svojoj 
podigao kamdžiju na trgovce u hramu. Podigni još jednom. A ja ga proklinjem. 
(Pomiluj Svevišnji, Blagočestiva Bogorodice i Svi Sveci, premilostivi zaštitniče naš 
Kralju Miropomazani!) I prokleta neka je utroba što ga je rodila, seme iz koga je 
začet!
Pajsije učini jedan veliki poklon, prekrsti se, htede da nastavi, ali se onda polako 
podiže i ponovo vrati na mesto kraj ćivota, lica mirna kao čovek koji je ispunio svoju 
dužnost. Vasilije za to vreme beše klekao, naslonivši čelo na rub kovčega. Krupne 
suze, jedna za drugom, krunile su se njegovim licem. Dođe i Karamarković. Kraj sveg 
svog bezverja on ne mogade sakriti uzbuđenje koje ga obuze pri pogledu na taj strašan 
prizor: katanac odvaljen, poklopac na ćivotu razbijen, desnica, koja se dotle mogla 
videti kroz malo kvadratno staklo, beše otkinuta sve do lakta. Crna materija, kojom je 
telo obvijeno, bila je mestimice razderana. Koža na licu Kraljevom bila je sačuvana, 
ali imađaše tamnožutu boju.
Videći da će Vasiliju pozliti, Srba ga uze pod ruku i izvede iz crkve. Za njima izađe i 
Karamarković.
– Sedite, – navali Srba.
Vasilije se spusti na klupu pod orahom. Sve je bilo tiho i kao obnovljeno toga jutra. 
Laki i sveži beli oblaci leno su lutali po plavetnilu. Dođe i Radmila, ogrnuta velikim 
šalom, drhteći. Htela je po svaku cenu da uđe u crkvu, ali je Karamarković zaustavi:
– Dosta je nereda i bez tvoga padanja u nesvest.
Ona se spusti na klupu, kraj Vasilija.
– Šta vi mislite, ko je to mogao učiniti? – upita najednom Srba.
– Jedan jedini čovek je bio sposoban, – odgovori Vasilije, koji ponovo beše postao mi 
ran i tužan, – a to je Ostoja.
– Što bi on? Zar nije dao tu skoro dvadeset dukata za opravku crkve?
– Ja ne znam njegove pobude, ja ne mogu ni da ih zamislim. To je divljačan i 
neobuzdan čovek, sama sotona u ljudskom obliku. A što se tiče dukata, oni su dati 
srezu, to je bila jedna devojačka niska, srez je pronašao čiji su i vratio. Ostoju je to 
možda naljutilo, hteo da se osveti, šta ja znam!
– Zar se crkva nije zaključavala? – upita Radmila.
– Jeste. Ali on je prošao kroz prozor, kroz onaj tamo, drugi od vrata. Već od dužeg 
vremena na njemu nema gvozdenih rešetki. Upravo jedini je bio kojemu su rešetke 
bile slomljene i izgrižene rđom. Trebalo ih je samo skloniti.
– A... Ješa? – promrmlja Karamarković.
– Još ga nisu pronašli. Ja sve mislim da je stradao u toj nesrećnoj vatri.
– Ne, ne, ja mislim; zar ne sumnjate na Ješu? To o slomljenim rešetkama mogao je on 
znati.
Vasilije najednom postade još bleđi. On hitro pređe u mislima ono što Dostana plačući 
beše ispričala, zatim ostalo što je istraga pokazala prilikom ispitivanja braće Jakšića. 
Ali ipak, posle kraćeg ćutanja on polako odgovori:
– On je slabe pameti, gospodine Karamarkoviću, ali je dobro i odano srce. U 
manastiru je odrastao, sa svima se ovde srodio... Ne, Bog neka me sačuva rđavih misli.
– Baš zato što je ovde odrastao, – pokuša da podvuče Srba, koji takođe poče da 
sumnja na Ješu.
Pošto sede za svoj sto, Karamarković reče Srbi:
– Bar u jednu od ove dve stvari, požara i krađe, umešan je Ješa. Oni greše što ga 
neprestano nazivaju kratke pameti. – Zatim posle kraće počivke, smešeći se jedva 
primetio: – Ja ga potpuno razumem.
Srba od hladnog i podsmešljivog Karamarkovićevog pogleda oseti neprijatnost. On se 
ipak nadvlada i osmehnu:
– Shvatate ga... intuicijom, šta li? Oni se pogledaše.
– Možda.

XXXVIII 
Posle dva dana grozničavog gonjenja, na manastir poče padati mir i rezignacija. Ceo 
svet je međutim sretao Crnog Ostoju, svi su uveravali da su i pucali na njega, ali i 
pored svega toga, Ostoja je ostajao neuhvaćen. Još manje ubijen. Hajka se svršila 
potpunim neuspehom: pre nego što se lanac stegao, Ostoja beše iščezao. U uspeh se 
nije moglo uračunati Krsmanijino hvatanje. Ona skoro nije ni ličila na kakvu 
hajdučicu: bez oružja, umorna, ona je sedela ukraj puta za varošicu. Kada su je 
pozvali da pođe, ona je pošla.
Ali sem te spoljne pokornosti, ona druge ne pokaza. Sva pitanja, pa čak i tuča, 
ostadoše bez rezultata. Jedino je ponavljala: šta ja znam gde je on; malo je meni moje 
žalosti i moje sramote. Sa strahom se seljaci razišli kućama, čekajući osvetu. I same 
vlasti behu malaksale. Sreski načelnik otputova za Beograd.
Možda jedina dva bića kojih se sve to nekako i suviše površno dotače, behu Radmila 
i Srba. Posle prvog dana, punog pokreta i uzbuđenja, oni se odmah, kao da su hteli 
nadoknaditi izgubljeno vreme, vratiše sebi. Pometnja koja je vladala oko njih kao da 
beše stvorena za njih. Po formi može nešto da se ponovi, ali, po suštini ne, jer se u 
našem životu stvari nikad ne ponavljaju u istovetnom obliku (ni duh, ni uslovi, ni 
vreme nije isto) i to je svaki put, kada nam se nešto ponovi u životu (n. pr. ljubav, 
prijateljstvo, mržnja) samo s polja isto, dok u unutrašnjosti svaki od tih događaja nosi 
svoj naročiti ton, svoju novu draž, i najzad izaziva nove misli, nove reakcije, pa i nove 
posledice. Tako i Radmilu povuče ta novost za sobom tako snažno, da celo ovo vreme 
ona prožive kao u snu, ne osećajući tle pod nogama, ne mogući da se zadrži ni na 
čemu što nije bilo u tesnoj vezi sa njenim dubokim i skrivenim unutrašnjim životom. 
Ta ista novost osećanja koja joj nije dala da razmišlja (ta njoj se neprestano činilo da 
ovo voli po prvi put i da ono ranije – kako je to bilo davno! – u stvari i nije bila prava 
i "potpuna" ljubav!), bila je uzrok njenoj beskrajnoj neobazrivosti i oduševljenju. Sem 
toga, Srba je bio tu, i sam potpuno zanesen, i Radmila je jedva uspevala da se zadrži 
na samoj ivici: možda ju je od tog poslednjeg koraka zadržavala samo bojazan da 
"posle ne bude sve isto kao i ranije". Ona je, i pored toga što je celim svojim bićem 
težila baš tome, imala još uvek devojačku grozu od grubosti čina. Međutim, svakim 
danom nju je sve više lomila želja.
I ta neodoljiva čežnja (i snovi u kojima se videla u njegovim snažnim rukama) činila 
ju je tihom, zamišljenom i fluidnom. Kako se Radmila borila sa sobom! Jačina 
osećanja u izvesnim časovima išla je tako daleko da se Radmila kamenila. Ali se zlo 
širilo. To je kao kada bacite u mirnu vodu kamičak: krugovi koji se šire i koji postaju 
sve veći, zauzimajući sve veći prostor. I Radmila je, strepeći, već videla kako se 
približava čas kada više ništa neće moći odbiti Srbi.
Što se tiče Srbe, njemu se desilo ono što i ljudima koji su mnogo pili: dok sede čini im 
se da se u njima nije ništa dogodilo ni promenilo; ali treba samo da se dignu od stola, 
pa da primete da im se zemlja izmiče ispod nogu i da se sve oko njih naginje. Samo 
što saznanje u tom slučaju stiže dockan. I dok se Radmili činilo sve svetlo i prosto, 
nešto što zavisi samo od njih dvoje, dotle je Srba u svemu oko sebe počinjao gledati 
prepreku svojoj sreći. On je hteo da ona bude samo njegova, vidljiva samo za njega, 
okružena samo njegovim divljenjem. Način na koji je izražavao svoju ljubav prema 
Radmili bio je žestok, ponesen, skoro grub, isključiv. Možda je to bilo ono glavno što 
je zadržavalo Radmilu da ne postane sasvim njegova.
Prvi put otkako su živeli u toj groznici, Srba se te večeri pokaza nežan i blag. On je 
govorio stotinu gluposti, ljubio joj vrhove ušiju koje je tražio pod kosom, pritiskivao 
glavu na njene grudi i osluškivao kako joj srce udara. Zatim bi joj uzimao ruku, ljubio 
dlan i pitao:
– I ovo je moje? Ona je klimala glavom.
– I ovo? I ovo? – i pri tom bi prelazio sa ruke na grudi, sa grudi na oči, sa očiju na 
usne.
Ali sve je to činio blago i ljupko. Ličilo je više na igru dece, nego na sastanak dvoje 
zaljubljenih. Prvi put se Srba usudi da joj pomene ozvezdano nebo. I prvi put ga 
gledahu zajedno, sa rukom u ruci. Odjednom, kada se Radmila najmanje tome nadala, 
Srba se spusti kraj nje na kolena, i obgrlivši je, zari glavu u njeno krilo. Okolo je sve 
treperilo od tog zrelog mirisa letnje šume, kao poludeli popci su pevali između mlakog 
kamenja, praćeni s vremena na vreme uzdahom kakve buljine. Ima časova kada nam 
se ceo život usredsredi na jednoj jedinoj želji, kada nam sve misli, svi otkucaji srca 
traže samo to i ništa drugo. I glas, i lice, i reči što ih izgovorimo u tome času, prožeti 
su tom beskrajnom žudnjom. Sve gubi svoju pravu vrednost, obična jedna reč, običan 
pokret (koji samo čas docnije izgleda banalan i hladan) u tom trenutku je sav od 
plamena, od poezije, od smisla. Jedan preliv glasa, jedan uzdah postaje rečitiji od svih 
uveravanja. Ne govori se razlozima, već onim nedorečenim, onim što se sluti, onim 
što kao da zrači svaka reč, a što je neuhvatljivo, neobjašnjivo. Kao da se oko našeg 
telesnog bića stvori jedno drugo biće, prozračno, nevidljivo, ali prisutno.
Radmila pokuša da se oslobodi njegovog zagrljaja, da mu podigne glavu, ali uzalud. 
On ju je sve čvršće stezao. Ona pokuša:
– Ustani, dockan je. Vratimo se. 
Priljubivši snažno obraz uz njena mala kolena, on prigušeno, toplo, izgubljeno, nastavi 
pitalicu:
– I ovo?
Kako ona ne odgovori, kako se ne pomače, on diže glavu.
– Zar nije moje?
Mesto odgovora ona mu uze glavu u ruke, i privuče je sebi na grudi. Zatim nasloni 
svoj zajapureni obraz na njegovu raskuštranu kosu.

XXXIX
Da ne bi morao govoriti sa slikarom M., da bi najzad nesmetano ostao nasamo sa 
svojim mislima, Srba se reši da noć provede sa čobanima.
On se pope na tavan staje, noseći samo svoje ćebe; i zauze mesto u jednom uglu. 
Ispod njega se čulo kako krave i konji jedu svoje seno, čupajući ga iz jasala, 
zveckajući svojim alkama ili udarajući kopitom o kameni pod pokriven slamom. 
Ispred sebe je video četvrtasti otvor na krovu koji je gledao pravo na nebo: bio je 
ispunjen zvezdama. Crep kojim je zgrada bila pokrivena bio je još vreo od dnevne 
žege; novo seno je ispuštalo jedan oštar i uspavljujući miris, puckajući pod težinom 
njegova tela. On pokuša da misli, ali mu to ne pođe za rukom. On upiraše pogled na 
onaj četvrtasti otvor, ali sem zvezda ne otkri ništa više. Zapita se je li srećan, ali mu 
to pitanje ostade bez odgovora. Jedino što je osećao bilo je to beskrajno gubljenje 
ličnosti, to utapanje u beskonačnost, tu toplotu pod srcem. Zar je to bilo sve 
zadovoljstvo od ljubavi? Na pragu velikog događaja, posle tog prećutnog obećanja, on 
nije osećao ništa drugo do mirnoću, svetlu mirnoću putnika koji je stigao na domak 
cilju. On zaklopi oči. Bio je umoran. On pomisli da celu sreću još nije imao – i da 
razlog njegovoj nenadnoj mirnoći leži u tome. U tim mislima on zaspa.
Zatvorivši se u svoju sobu, Radmila odmah uze onu Srbinu plavu svesku, koju beše 
našla među Karamarkovićevim hartijama, a koju do tog časa nije imala hrabrosti da 
otvori iz straha, izgleda, da u njoj ne nađe sliku jednog drugog Srbe, kojeg ona možda 
ne poznavaše. Ali ovog puta, osećajući da više ne može da spreči poslednji događaj (a 
on je mogao doći svakoga časa, čim se prilika ukaže) Radmila požele da još jednom, i 
dok još ima vremena, dobro ispita sebe i svoja čuvstva. Ona se nekako nadaše da će 
ta sveska moći donekle usporiti taj završetak (koji je u isto vreme mogao biti samo 
početak jednog novog života, života kome je ona inače težila svim svojim bićem). I 
početak, kao da potvrdi njene slutnje. Drhteći, ona je čitala sve ono što je 
Karamarković već bio pročitao. Ali ona ne ostavi svesku nepročitanu. Sve više 
uverena da će se njene pretpostavke sasvim ispuniti, strepeći od novih otkrića, ona je 
išla sve dalje i dalje. Naročito joj teško pade jedna strana, gde je Srba govorio o 
Mariji:
"Još nikad dotle ne videh toliko nesakrivene bestidnosti, ni toliko privlačnosti u 
jednom ženskom telu. Taj stepen prohteva koji osetimo prema ženama Marijine vrste, 
ne može nikad u nama da izazove skromna i čestita devojka, koja je do osamnaeste 
godine učila latinski i pohađala muzičku školu. Oreol poroka i nečistih dodira, sve te 
senke dugog niza ljubavnika koji su prošli preko tog krtog i malog tela i ostavili ovde-
onde po njemu svoj trag, poljupci davani kroz san i primani u neprospavanim noćima, 
udarci, pohađanja sumnjivih mesta, sve to u stopu prati to željeno biće u jako izrezanoj 
haljini; i čini da nam se uživanja sa njom prikazuju jako uveličana. Osećamo toliko 
snažno poziv poroka, toliko smo (i to skoro neumitno!) povučeni prema slatkom 
ponoru fizičkog dodira, koji se neskrivano nudi, oslobođen svih obzira i konvencija da 
na kraju svršimo time što postanemo slepi izvršioci naših nesvesnih nagona. Jedna 
takva žena ima jednu čudnu magnetsku snagu koja izbija iz njenih pokreta, čak i onih 
najmanjih, kao pokreta trepavica, ili pokreta malog prsta koji drži zakačen o ogrlicu 
od lažnog bisera, da je dovoljno da samo prođe između nas, pa da se osetimo povučeni 
prema njoj kao otkinut list vodenom maticom.
Bilo je ipak časova kada sam se izvlačio iz začaranog magnetskog kruga u kome me 
je Marija držala. To se dešavalo onda kada je odvratnost preovlađivala u meni. 
Odvratnost radi položaja koji sam zauzimao. Šta je nagnalo Mariju da se priveže uz 
mene, ne znam. Znam da sam sve češće osećao stid od samog sebe i da sam počeo da 
pravim pauze u viđanju sa njom. Ali potreba ljubavi (samo fizičke, naravno) posle tri 
dana koja sam provodio daleko od nje, bilo zbog njene "zauzetosti", bilo zbog mojih 
fantazija, učinila je postepeno (u koliko su viđenja postajala ređa) da sve to, cela ta 
atmosfera Sodome i Gomore, postane za mene samo jedan nov izvor naslade."
Radmilu naročito baci u misli završetak ovih redova. Ona ponovi "odvratnost radi 
položaja koji sam zauzimao... stid od samog sebe." Ali ona ne ostade dugo na tome. 
Dalje strane pokazaše Srbu kao dobrog i u stvari nežnog čoveka. On je samo imao 
rđavo društvo, – ponavljala je Radmila u sebi, – on nije rđav, on je nežan, pun obzira, 
on se radi svojih rđavih postupaka uistinu kida. Ono što joj je u početku smetalo, 
postepeno se pretvaralo u sasvim drugo, i mesto hladnoće izazvalo u Radmili samilost 
i nežnost. To je jedno od mnogih čuda koje stvara ljubav. Bilo je već četiri časa 
izjutra, a ona je još uvek čitala:
"Kadgod bi se za ručkom poveli razgovori o mojoj budućnosti i odloženim ispitima, 
osećao sam kako se onaj površinski oklop neosećajnosti – koji bejah navikama 
stvorio oko moga moralnog bića – ugiba i otvara. Manje na majčine otvorene prekore 
ili beznadežne uzdahe; više su me pogađale očeve blage oči i osmeh koji se gubio u 
progrušanoj i čupavoj bradi, dok je, prestavši da jede, govorio tiho:
– Neka, neka... To treba da dođe iz njega samog, da se osvetli... ne od nas.
I mada je odgovarao majci, on je gledao netremice u mene, kao da hoće da se uveri u 
tačnost svoje pretpostavke na mome licu. Neodoljiva nežnost gurala me je ipak prema 
njemu, ma koliku neprijatnost osećao od toga ispitivačkog pogleda, da mi se u 
izvesnim časovima pričinjavalo da ću se najzad morati nagnuti preko stola, zagrliti ga 
i zaplakati. Za to vreme mati je nastavljala:
– Potpomaži ga, nabi mu glavu tim tvojim "osvetljavanjem iznutra"! Prija-Desin Voja 
već advokat...
Ono malo nežnosti i stida što bejah osetio za vreme očevog govora, osećajući kroz 
odbranu i blage reči jednu vrstu prećutnog prekora, naglo bi se povlačilo pred prostim 
i jasnim majčinim razlozima (kao rogovi puža koga ste dotakli vrhom štapa), i ja sam, 
dižući lice iznad tanjira, posle svakog primera koji je ona navodila, ponavljao 
bezdušno:
– Kreten... budala... glupak.
– Kamo sreće da je i moj sin glupak i budala, pa da i ja vidim koristi od njega!
– Na žalost, nije se umetnuo na tebe... 
Sva crvena, treskajući kašiku o sto, mati se dizala i, dok se otac smejao na sav glas, 
vikala što je jače mogla:
– I jeste, nije on moj sin, već tvoj, zamlato! Da si valjao, ne bi te penzionisali, nego bi 
kao i svi tvoji drugovi danas kući prinosio.
I ta uvreda, dobačena tako bezdušno ocu, učinila bi da i ono malo obzira koje sam 
imao prema majci iščezne. Jer otac, koji je uživao glas ludog i neuračunljivog 
čoveka, a koji je penzionisan po svojoj molbi, nije bio nikako od običnih ljudi. Svet 
koji je ogrezao u svakidašnjicu nikako ne može da razume jednog "oca familije" ako 
se ovaj povuče od svoje čaše piva i politike da bi u tišini svoje sobe razmišljao o 
metafizičkim problemima duše i večnog života. I možda više nego ta njegova 
sklonost prema osamljivanju i produbljivanju tih filozofskih problema, glas 
neuračunljivog čoveka beše utvrđen očevim navikama da, idući ulicom, ne primeti 
ovoga ili onoga poznanika; da gleda, zanesen u svoje misli i snove, više glava 
prolaznika; da, zaustavivši u prolazu kakvog prijatelja, pri pričanju uhvati ovoga za 
dugme od kaputa i da mu se, zbog kratkovidosti, unese u lice. I onda, neko rekao 
nekome: "Zamlata, Boga ti!" Drugi pokazao na čelo i odmah zapitao prijatelja, 
prelazeći na ozbiljne stvari, gde kupuje drva i pošto. Da ne bi bili prinuđeni misliti, 
drugi su prihvatili mišljenje i predavali ga dalje, dok jednog dana nije došlo do majke. 
I mislila žena, pred praznom kujnom: "Pravo kažu, lud je! Da je sreće..." Sumnjam da 
otac, iako zanet u svoje knjige i metafizičke spekulacije, nije ipak prokljuvio stvar. 
Kada sada o tome mislim, čini mi se da drugojače nije moglo biti. Jer kako bi se 
inače moglo objasniti olimpiski nepomućeno raspoloženje očevo, osmeh koji je nosio 
stalno u plavim očima okruženim bezbrojnim finim borama, misaono čelo, skoro 
nemogućno strpljenje i dobrota, malo podsmešljive usne i izvesna nemarnost prema 
sebi, nego strpljenjem velikih prema malima? Visinom do koje se popela njegova 
misao i odakle sve druge brige izgledaju ništavne i male? Radi svega toga, 
ostavljajući na stranu mišljenje sveta koje nisam ni uzimao u obzir, videći da i ona 
koja je provela život sa ocem ne razume njegove najprostije potrebe, kao što je 
ostaviti ga na miru, već da mu sa ostalim svetom govori nepravde (i to u lice, dok je 
ceo "ostali svet" govorio bar iza leđa!), ja sam van sebe skakao od stola.
Vrlo često mi se dešavalo da za to vreme dok sam izbegavao svaki susret sa majkom, 
prolazeći kraj kakvog izloga sa ženskim šeširima, zastanem razgledajući cene, 
upoređujući forme, sa idejom da bih mogao kad bih hteo da ostvarim jednu davnašnju 
materinu želju, te da i ona jednom ponese "kupljeni šešir", a ne prepravljen od starog, 
želju koja je za nju bila neostvarljiva zbog rđavog stanja u kući, i koja ju je, izgleda, 
vrlo mučila. Bila je to jedna od onih strasnih želja koje, u koliki su neostvarljivije, 
zauzimaju sve više mesta u našem životu, mešajući se u najrealnije činjenice i 
najobičnije događaje, i koje ma koliko ništavne bile, zauzmu najzad centralno mesto 
čak i u našim snovima. Jedno osećanje najdublje nežnosti bi me obuzimalo dok sam, 
stojeći pred izlogom, posmatrao najraznovrsnije šešire posađene na drvene ili metalne 
šipke. Naravno da dalje od gledanja nisam odlazio. Čak šta više, i to nesvesno 
zadržavanje pred izlozima, i ta potmula i nerazgovetna ideja, koja bi me u toliko jače 
opsedala u koliko su sukobi sa majkom bili suroviji, trenutak kasnije činili su samo da 
crvenim. Kao uhvaćen na nekom sramnom poslu, žurno sam odmicao od zamagljenog 
stakla, besan na sebe, na svet koji me je mogao videti zadubljenog u misli, čela skoro 
naslonjenog na izlog, a jedak naročito na mater, kojoj je mogla pasti na pamet jedna 
tako glupa želja kao što je želeti, u njenim godinama, nov šešir. Moj jed (koji je u 
stvari bio jed na moje nežne misli) dobijao bi još više oštrine kad bih na svome stolu, 
vrativši se o ponoći kući, zatekao brižno spremljenu večeru, pokrivenu ubrusom da 
prašina ne bi padala na nju. Taj znak materinske brige i ljubavi, mesto pokajanja, 
izazivao je u meni samo još jače uporstvo i jogunluk, koji se postepeno pretvarao u 
najogorčeniji bes. I legao bih, čvrsto stisnutih zuba, ne taknuvši u jelo.
Pomirenja u stvari nije bilo. Jednoga dana, izmučen upornošću, a pomalo i 
nemaštinom, ja sam ćuteći ulazio u trpezariju, i pošto bih dobacio jedno opšte "dobar 
dan", uzimao novine i čitao sve do trenutka kada bi iz škole dolazila Vera, sva 
ružičasta, kika spuštenih niz leđa, brbljiva. Sedali bi za sto kao da ništa nije bilo. 
Jedino što se u vazduhu osećala neka neprijatnost i snebivanje, koje bi majka 
pokušala da ublaži, obraćajući se meni:
– Hoćeš li još čorbe? Vrlo je dobra." 
Sveska se završavala ovom rečenicom: "Sve što sam napred napisao, napisao sam 
bez reda. Pisao bih još, jer imam o čemu, ali sam umoran. Još ovo: bio sam iskren. 
Na vama ostaje da me sudite." Radmila zaklopi svesku. Glava joj je bučala od 
uzbuđenja i umora. Ona ugasi lampu i začudi se kada vide prozor prevučen rumenilom 
zore. Već... – pomisli; zatim, zatvarajući oči, ona prošapta: – kako ga volim, Bože, 
kako volim!
Da ju je Srba u tom času pozvao, ona bi pošla za njim bez pogovora, ne pitajući gde, 
makar na kraj sveta.

XL
Radmila ne beše ni dobro zaspala, kada je trže lupa u kapiju i larma u dvorištu. Ona u 
početku ne obrati pažnju na to, i okrenuvši se prema zidu, ona pokuša da zaspi. Ali 
buka je postajala sve veća i glasnija. Hodnikom protrča neko i stade lupati na 
Karamarkovićeva vrata. Radmila jasno ču:
– Brže, Ostoja napada... 
Zatim:
– I revolver!
Ona se u času nađe na prozoru. Napolju je sve blistalo od rose; jedan gorak miris još 
prisutne noći, ispunjavao je sa senkama celu planinu; drugo Radmila ne vide, jer 
prozor ne beše okrenut istoj strani kojoj i kapija. Nju obuze tuga. I u ovako lepo jutro, 
ljudi hoće da se ubijaju! Bi joj hladno, jer je stajala bosa. Ali pre nego što stiže da 
pomisli na sebe, njoj pade na um da je Srba možda sa ostalima, i izložen opasnosti. 
Van sebe od straha (ona ni jednom ne pomisli da bi i njen život mogao biti u 
opasnosti!) Radmila se obuče i izjuri u dvorište.
Pod orahom su stajali svi, desetak radnika (kako je bila nedelja to ostali još sinoć 
behu otišli kućama na odmor) Karamarković, iguman, Vasilije, Nikodim, podinženjer, 
Srba, slikar M. Ceo taj svet bio je manje-više u prepasti, izuzimajući varošane, i živo 
se prepirahu oko nečega. Neko upita:
– Ima li četu?
– Ne znam.
– On će nas poklati! – uzviknu iguman. – Zapaliće...
– Oće! – odobriše nekoliko radnika.
– Pa što stojite? – dreknu Nikodim. – Ako nemate puške, sikire u ruke!
Odjednom zatrešta kapija pod snažnim udarcima.
– Eeej... otvaraj!..
U jutarnjem vazduhu se oseti jeza. Čulo se disanje pojedinaca.
– Pitaj ga šta hoće. – prošapta iguman. 
Vasilije priđe kapiji. Ostali se približiše takođe, ali je svaki gledao da ostane na domaku 
kakvog zaklona. Niko ni za časak nije sumnjao da Ostoja nema iza sebe četu, 
raspoređenu po kamenjaru.
– Šta ćeš, Ostoja? – zovnu Vasilije svojim blagim glasom.
– Da se predam, brate, da se predam. Šta se kao žene zatvarate, poklati vas neću.
– Šta kaže? – upita iguman.
– Hoće da se preda... 
Iguman se prekrsti.
– Kaži ti njemu da se on ovde nema šta predavati, ovo je manastir... neka ide u srez.
– Iguman ti poručuje, – viknu opet Vasilije, – ako ti je do predavanja, a ti idi u srez pa 
se predaji.
– Neću u srez! Ovde hoću!
– Neće u srez... – viknuše igumanu.
– Pitaj je li sam.
– Jesi li sam, Ostoja?
– Jesam, brate, jesam! Desnicu sam Kraljevu doneo. Otvarajte jer ću sve da polupam.
– Sam je, ruku doneo.
– Živome se kurjaku rep ne meri. Nek nosi svoju ruku dalje.
– Ama Kraljevu ruku, Kraljevu...
– Pustite me, oče, da ga umlatim. – uzviknu Nikodim, koji se jedva uzdržavao.
– Stoj tu! – i iguman, prišavši sasvim kapiji, zovnu: – Ej, Ostoja.
– Šta je?
– Jesi li ruku Kraljevu doneo?
– Jesam Pajsije. U zobnici je.
– Pa dobro, sinko, a ti zobnicu okači o kapiju, pa idi. Prođi se ti nas.
U tom trenutku Radmila vrisnu spazivši gde Srba skoči na zid. Iskoristivši priliku, a 
računajući da će sada svi pratioci Ostojini, ako ih ima, upraviti puške na Srbu, 
Nikodim se pope sa druge strane kapije, sa upravljenim revolverom. Ostoja je bio 
sam. Stajao je raskorak, mali, težak, u svome žutom kožnom kaputu, sa svilenim 
šalom oko guše, sa jednom zobnicom u rukama. Zabačene glave on je gledao 
smešeći se u Nikodima.
– Odloži pušku. – viknu Nikodim.
– Šta je kaluđere, hteo bi mi glavu? Jok, brate, tebi se ne dam. Što baš ti da dobiješ sto 
hiljada?
– Bacaj pušku, jer ću da pucam.
– Jok... nećeš ti opaliti. Otkud bi ti smeo opaliti? Kaluđer si, Nikodime. – On se 
okrenu Srbi: – Zdravo, gospodine. Tebe ja, brate, poštujem i uvažavam. Prvi si na zid 
skočio, oružja u ruci nemaš. Da si mi zdrav! – i Ostoja se dotače šubare. – Eto, tebi bi 
pušku dao, ti nisi, brate, strašljivica.
– Neću ti je! – odvrati uzbuđeno Srba. – Takve mi pare ne trebaju.
– Hvala ti, brate, za tu reč! – Ostoja se duboko pokloni Srbi; zatim viknu: – Ej, 
Pajsije!
– Šta ćeš, Ostoja?
– Uvredio sam, prošćavaj.
– Nek ti je Bogom prosto.
– Manastiru hoću da se dam, od para vaš ćivot da opravite, sveću da mi za spomen 
zapalite.
On zaćuta za časak.
– Pajsije...
– Ostoja...
– Ima l’ Boga, Pajsije?
– Ima, Ostoja.
– Za sve, Pajsije?
– Za sve, Ostoja.
– Nema, Pajsije, nema ga za sve! Za Ostoju ga nema. Zato i svršavam, Pajsije, što ga 
nema! – Ostoja baci zobnicu u kraj, smače karabin i prelomi ga. Zatim izvuče 
revolver i baci ga prema Srbi: – Ovo tebi, gospodine, za sećanje.
On htede još nešto da doda, ali se kapija širom otvori i četiri čoveka sa Nikodimom 
baciše se kao besomučni na njega. U času ga oboriše na zemlju i stadoše uz 
pesničanje vezivati.
– Što... ljudi... ja ne bežim.
Ali ga nije niko slušao. Za to vreme Vasilije beše podigao zobnicu. Sav prebledeo on 
se ne usuđivaše da pogleda u nju. Iguman mu je uze i žurno izvuče ruku. Ruka je bila 
jako oštećena, ali nijedan deo nije nedostajao. Čak i prsten, veliki i težak, stajaše na 
kažiprstu. Stisnuvši ruku uz sebe, iguman pritrča naglo Ostoji, koga već behu 
privezali za orah, i snažno ga udari po licu (po licu koje je već bilo izubijano od tuče).
– Na... pseto!
Ostoji poteče krv niz obraz, ali on i ne trepnu.
– Udri, Pajsije, ja sam svršio svoje.

XLI
– Samo Vasilija, samo njega. Svi nek idu. Kada se svi udaljiše, Ostoja zamoli:
– Prosti, Vasilije. Najžalije mi je, što sam tebe uvredio.
– Nek ti je Bogom prosto, Ostoja.
– Tebi ću sve da kažem, Vasilije, pravi si duhovnik, a ne kao oni đavoli, srce ti je 
dobro, za ženama ne juriš, dobra dela činiš.
– Šta učini od sebe, Ostoja? Svetinju si oskrnavio, đavolu se još više u ruke dao.
– Nema đavola, pope, nema Boga, ničega nema. Đavoli smo mi, dok po zemlji 
koračamo, a posle ništa, od zemlje si u zemlju se pretvoriš, trava iz tebe nikne. – On 
spusti glavu na grudi. – Ti misliš, – progovori posle malog razmišljanja, – da ja nikad 
u Boga ni verovao nisam. Jesam, Vasilije, u Boga sam verovao, svetinje mu 
zaštićavao, sveće palio, inat mu celog života terao. – Njemu sevnuše oči: – Zato sam 
otimao, silovao, rušio, ubijao! Jeste, Vasilije. Ubijem tako, gledam krv teče, a pod 
srcem mi i strepnja i nešto milo. Mislim: Bože, veliki si, ceo si svet stvorio, a ja 
nožem, i gotovo. – On opet uzdahnu: – Evo, brate. Lovili me kao besno živinče, 
zaslužio jesam, ali i ja dušu imam. Priterali me, živog da me uhvate. Kako mi je to 
došlo, ne umem da ti kažem. Bila noć. Na mene pala tuga, video svu krv što sam 
prolio, umorio se od prkosa. Poželeo da se više ne krijem, kuću da imam, decu da 
imam. Znao sam da čestica Svetog Kralja čuva. I velim sebi: Ostoja, Ostoja, eto ti 
spasa. Siđem, uđem u crkvu, nađem onako ćivot. Pomislim: da oće kakva munja da 
sevne. Čekam ja tako munju, a u sebi mislim: da me Bog sačuva, česticu da uzmem, 
preko mora da pređem, kao čovek da počnem da živim, u zlato ću da je obložim, 
manastiru da je vratim. Sve sam tako mislio; Vasilije, duše mi.
Ostoja primeti da ga slikar M. iz daleka crta.
– A ti me to slikaš, gospodine? Ako, ako, priđi samo bliže.
Slikar M. priđe sa svojim kartonom.
– Brkove lepe da mi napraviš, onako, zavijene. A oće li konopci da se vide?
– Neće.
– Hvala ti gospodine. Vidi se da si čovek i gospodin. Nego slave ti, naslikaj i pušku 
pored mene. – On se osmehnu, pa odmah zatim uozbilji.
– Otkud da pomisliš da će te Bog pomoći, Ostoja? – upita polako i zamišljeno 
Vasilije. – U krv si sav ogreznuo...
– Ih, kaluđere, kaluđere! – uzviknu prekorno Ostoja. – Ja da nisam u krv ogreznuo, šta 
bi mi trebala pomoć njegova! A kada su Kristosa razapinjali, sećaš li se, bio je s jedne 
strane jedan razbojnik, sa druge drugi, pa jedan prizvao Boga u pomoć i dušu svoju 
spasao... tako bar vi kaluđeri pričate. Što bi ja bio gori od njega? Što? Da ima samo 
Boga...
Zbunjen i sav crven u licu zbog pogreške koju beše učinio, Vasilije postavi drugo 
pitanje:
– Dobro, Ostoja, ti imaš pravo. Ali što bolan, uze celu ruku? Zar si smeo?
– Smeo, što da nisam. Sve tako mislim: to ti je, Ostoja, spas. A što sam uzeo celu 
ruku, ne znam... tako, bilo mi lakše, a posle, velim, sigurnije. Čestica brani od 
kuršuma, a velim, ako više njih pripucaju u isti mah, ne odbrani me. Bilo je oko 
svanuća... Išao sam putem, sredinom. Naiđem na jedna kola, voze rakiju i kukuruz. 
Porazgovaram, pa zakrenem dalje. A gde ćeš ti, Ostoja? pitaju me. A eto, velim, gone 
me, pa bežim. Pa zar carskim drumom? U to neko pripuca. Zaseo za kamenje više 
puta pa šiša. Jok, velim ja njima, ne ubi taj mene. Zađem u šumu i nastavim da idem. 
Neću ti, brate, kriti, čuvala me je, kao dete me svoje čuvala. I spasla me. Izašao ja iz 
planine, sišao selima, došao do okruga, niko da me pogodi. I razgovarao tako sa 
seljacima, preko vrljika, i tražio da mi donesu hranu i piće. Prestrašio se narod, vidim, 
nema kud. Jedan tako opalio sa dvadeset koračaji, prođe metak kroz šubaru. Ja mu se 
nasmejem, pa mu kažem: ne bije tane Ostoju, budalo! A on stoji, spustio ruke, otvorio 
usta. Mogao sam da ga prstima zadavim, makao ne bi. – Ostoja zastade i zamisli se. 
Kada ponovo progovori, on beše promenjen čovek; nešto slomljeno, očajno zazvoni u 
njegovom glasu: – Ručamo tako ja i Ješa. Bilo oblačno, kiša stala da promiče. 
Krupna a retka, sve dobuje po lišću. Kažem ja Ješi: More Ješo, laže ova ruka. Ne laže, 
veli on, svetinja. Dobro, svetinja, kažem ja njemu opet, ali otkud mrtva ruka može da 
čuva od kuršuma. Prekrsti se, veli on meni, život ti spasla, krvopijo i bezverniče. Ja se 
prekrstim. Poduzela me tako neka strava, a Ješa opet progovorio, pa kao da je jurodiv, 
sve tako o nebu, o Bogu Ocu. Sve zazire od mene, sve metaniše, sve mi ruku ljubi, a 
veli: ti si moj dušmanin, ti ćeš me ubiti, ali moram, sam me je Bog Otac poslao da te 
služim i da postradam, greh svoj da okajem. Što dalje idemo, a meni sve teže na duši. 
Neka me žalost za planinama i pojatama. Pa se sve lepo sećam gde sam kakvo zlo i 
nesreću počinio. I tako, kao da sam za ta mesta i dušom i telom srastao. Da se 
vratimo, kažem ja Ješi. Vratimo se. To je bilo sinoć. Zanoćili na Vlajinim bačijama. 
Sve pusto, nigde nikog. Izvadio ja ruku iz zobnice, pa je metnuo kraj vatre i gledam. 
Ruka ko ruka, na ruci samo prsten. Pa mislim: ima li Boga? nema li Boga? Pitam 
Ješu. Ima Boga, veli on. Što ja ne bih uistinu doznao ima li ga ili nema? upitam ja. Što 
me nisu pogodili, šta ja znam, drhtala im ruka misleći na pare. I Sveti Toma nije 
verovao dok nije metnuo prste u rane Kristove. Sve je tako bilo, Vasilije, duše mi! 
Sedimo; kad u neko doba Ješa poče da me grdi: Što ti Boga diraš, veli, i dosad si bez 
njega živeo, ne prljaj ga svojim jezikom. Nije Ješo, ne mogu ja bez njega, kažem ja, ne 
znam zašto, ama ne mogu. Kad bi znao da ga nema, ja bih bio gotov, kao kad bi mi 
koren odsekao, osušio bih se. Steglo mi se pod srcem, ne znam šta da radim, a 
mislim: je li nebo iza zvezda ili nije? Ješa zaspao, ja ostao sve do zore. Odjednom 
skočim, probudim Ješu i viknem mu: Ustaj, sada ćemo da vidimo je li ruka sveta i 
ima li Boga. On poče da drhti. Ja mu tutnuo zobnicu u ruke i gurnuo ga niz strminu. 
On potrča, a sve se okreće na mene i očima koluta, zapliće se, a ne pada. Ja uzeo 
pušku i opalio. On odskoči pa se skotrlja u jednu jarugu. Ja priđem, gurnem ga nogom, 
a on mrtav. U srcu mi nešto prepuče. Pogledam: šuma, zverčice trče ovamo onamo, 
kruni se rosa, sunce se rađa. Gotov si Ostoja, velim sebi, ničega nema, od zemlje si, u 
zemlju ćeš da odeš, ljudima si se zamerio, prkositi kome nemaš. Pogledam u nebo, a 
ono mi došlo prazno, kao zeleno polje. Pogledam oko sebe, a ono drvo ili kamen. 
Sagnem se još jednom, prevrnem Ješu na leđa. Ali nema radosti, kao nekada, nemam 
kome da se podsmevam, sve prazno oko mene. Po tome sam poznao da mi vreme 
prođe, da mi se koren sasušio. Uzmem torbu i dođem. Eto ti, Vasilije, prošćavaj.
Kod kapije se učini pokret: dolazili su žandari i seljaci, noseći Ješu. Videći lešinu, u 
poderanim opancima, Ostoja okrete glavu, Vasilije je ćutao. I zar je mogao šta reći? 
On se okrete da uđe u konak. Tada spazi nedaleko od sebe Radmilu. Gledala je 
nepomično u Ostoju. Primetivši da ju je opazio ona se žurno okrete i skoro utrča u 
svoju sobu. Ona je sva drhtala. Našavši se pred svojom malom ikonom Majke Božije 
ona se baci na kolena, ali ne uspe da sastavi ni jedne molitve.
Kroz otvoren prozor ulete zvuk zvona: oglašavala su Ješu.

*	*	*

Kada se te noći Srba uvuče u Radmilinu sobu (iskoristivši metež koji je još vladao u 
manastiru) on zateče Radmilu obučenu i uplašenu.
On poče da je pita za uzrok, da je miluje, da je teši. Sedeli su na ivici postelje, čvrsto 
zagrljeni, on malo razočaran tim dočekom, ona sve jače priljubljujući se uz njega. Sve 
što je mogao izvući od nje bilo je da oseća strah. Od čega?
– Ne znam, od svega ovoga, mirisa ovih zgrada, fresaka iz crkava koje kao da me iz 
svakog ugla gledaju. Mili moj, ne ljuti se, ja sam tvoja, potpuno, ali eto, danas mi je 
strašno, kao da sa svih strana na mene gledaju neke ogromne oči, i da me te oči 
proziru do dna. Slušaj, ne ljuti se na mene.
Bilo je već dockan kada se Srba vrati u svoju sobu. Prolazeći hodnikom on mračno i 
skoro sa mržnjom pogleda na nejasne konture crkava u dvorištu. I jeste, – pomisli, – 
ko bi i mogao voleti u ovom mirisu od tamnjana i neizvetrenih soba. Međutim više 
nego ikada on sada beše siguran u sebe, u Radmilu, u sreću.

XLII
Počinjao je mesec juli, zagoreo od suše i sunca. Onde gde u proleće ima razlivene 
vode Srebrnice, zemlja beše isprepucala, na način na koji puca led. Ovde-onde videli 
su se otisci kozjih papaka, ostali tu iz doba kada su stada, po još vlažnom i mekom 
mulju, dolazila na pojilo. Radmila je čekala, ogrnuta jednim prozirnim šalom; tek po 
plećima. Jedna grana klatila se više njene glave, teška od nevidljivog ploda, savijena 
preko zida. Ona je stajala tu već dugo, zaklonjena senkom i rasejano posmatrala tihi 
tok vode u kome se drobila mesečina.
Već više nedelja vodila se mučna i teška borba. Dve borbe, jedna u njoj očajna i 
neshvatljiva, druga sa Srbom, sve strasnijim, sve ponesenijim. U početku to je bilo 
kao neka jeza od nečeg nepoznatog što je zaustavljalo Radmilu. Zatim se to 
nepoznato polako uobličavalo: to je bio manastir, sa svom svojom atmosferom, sa 
"mirisom tamnjana", sa njegovim krstovima, njegovim freskama, kandilima, ikonama, 
njegovim ćivotom. Zatim se pokaza da ne smeta samo to: pojavljivao se tu 
Karamarković i drugo. Jedno za drugim, Srba je video kako se oko uplašene Radmile 
dižu zidovi, kako ih ona sama, baš samim tim što se trudila da ih poruši, pronalazi u 
sve većem broju.
Srba već beše prešao preko želje da samo ima Radmilu; za njega, pred svim tim 
preprekama, ona postade skoro simbol njegovog budućeg života "koji je imao da 
počne"; misao na vezu on je sada odlučno odbijao od sebe kao nisku i nedostojnu 
njegove ljubavi. On, dakle, sada željaše Radmilu samo za sebe i potpuno. Da je dobije 
tako, smetale su prepreke. Prva nije značila mnogo. Danas ili sutra oni će napustiti 
manastir i sa tim sve što je kočilo i umrtvljavalo život, opominjući neprestano na 
jedan drugi svet. Ostale prepreke koje su postojale bile su u direktnoj vezi sa 
Karamarkovićem. I tu je dolazila ona sasvim logična Srbina ideja: ukloniti 
Karamarkovića. Ne kao čoveka, već kao muža. Još nesiguran sa samim sobom, 
bojažljivo, Srba ponudi Radmili da postane njegova žena. On je očekivao da će 
Radmila to primiti radosno. Jer razvodom, i zatim venčanjem, padalo je sve što je 
smetalo, ostajala je beskrajna i srećna budućnost. Ali, na najveće čudo Srbino, 
Radmila se skoro očajno usprotivi. Za nju, kao i da greh, i varanje, i sve što je sa tim 
išlo, u času postade bolje i pravičnije rešenje nego razvod. Upropastiti sebe, predati 
se potpuno đavolu u ruke izgledalo joj je lakše nego zadati onaj drugi udarac 
Karamarkoviću. Jer da mu je neverna on nije morao doznati, uživajući blagodeti svoje 
kuće, dok ovako gubljaše odjednom sve. Objasniti ovo Srbi bilo je nemoguće. Jedino 
što mogade učiniti beše da pokaže uporstvo. Bojažljivost sa kojom Srba u početku 
učini predlog pretvori se domalo u odlučnost. On je ostajao pri svome, ona pri svome. 
On i ne primeti da bi "ostati pri svome" značilo kod Radmile postati mu ljubaznica. 
On je sada išao drugome cilju, u njegovim uzbuđenim očima postojala je samo jedna 
sreća, a ta je sreća bila da Radmila napusti potpuno Karamarkovića i da se uda za nj.
Mesto blagih i srećnih večeri za njih poče pakao. U divnim letnjim noćima oni su u 
beskonačnost pretresali Srbin predlog. I uvek, skoro uvek, sve se svršavalo njegovim: 
ti me ne voliš! – i njenim poljupcima pomešanim sa suzama. Zatim bi joj sutradan 
tražio da dođe na to i to skrovito mesto i scena se ponovo ponavljala. I ovog večera 
Radmila ga čekaše. Konak je bio neobično jako osvetljen. Preko vrhova drveća klizio 
je kroz otvorene prozore žagor; i s vremena na vreme pesma. U manastiru se nalazio 
vladika L., koji beše došao da obiđe i lično vidi radove na obnovi. Večera se tek 
završavala kada joj Srba doturi ceduljicu. Tražio je da ga sačeka na uobičajenom 
mestu. Ne pomislivši ni jednog trenutka da bi mogla da mu se usprotivi i ne ispuni 
želju, ona se tiho požali Karamarkoviću na glavobolju.
– Šta ti ja mogu! Izađi na vazduh. Ona je unapred znala zbog čega je Srba zove. Ono 
što nije znala bilo je to, kako će se taj razgovor ovoga puta završiti. Je li želela da se 
svrši kao i dosada? Ili je želela drugo rešenje? Mesečina je bila jaka, izazivajuća; 
ličila je na rastopljenu srmu koja koso pada sa neba.
On se stvorio kraj nje tako nenadno da ona skoro vrisnu. Kako ju je on privlačio k 
sebi, ona zamoli, zadihana:
– Nemoj...
On u času zaboravi da je ona tu došla samo zbog njega i reče mračno:
– Počinješ i to da mi zabranjuješ. 
Ona se uplaši od prekora.
– Ne, ne, ne zabranjujem ti, to mi je samo tako došlo.
Ali je Srba beše pustio i sada ona poče da mu obavija ruke oko vrata, sva izgubljena 
od zabune.
– Ostavi. Sve je to samo igra.
– To nije istina!
– Jeste, istina je. Onde gde sam ja ulagao sav svoj život, onde gde sam gledao svu 
svoju budućnost, sreću, smisao života, ti si videla samo zabavu, prekraćivanje 
vremena. – Srba kao da beše potpuno zaboravio na prve dane svoga boravka u 
manastiru. – Jer šta mi daje razloga da ne mislim tako? Ništa. Šta sam dobio od tebe 
što ne bi mogla dati drugome? Ništa.
Srba se osmehnu i okrete glavu od Radmile. Ona je bila u prepasti: dakle to što je 
dosada davala nije bilo u njegovim očima ništa. Njemu kao da je godilo da muči i 
sebe i nju.
– Za dve ili tri nedelje ovde će sve biti gotovo, vratićemo se u Beograd. I onda? Ja ću 
morati prestati da te viđam, iz obzira prema društvu, rođacima, tvome glasu...
Radmila htede nešto reći.
– Znam, znam! – prekide je Srba. – Hoćeš da kažeš da ćemo se viđati. Kako? Tajom 
na ulici, u pozorištu, u salonu kod tvoje rođake. – On odjednom promeni ton: – Ja to 
neću, Radmila! Ja neću da iza nas šapuću, da se podmiguju na tvoj račun. Ja ne mogu 
da podnesem ni samu misao da bi ti mogla poslužiti za razgovor zlim jezicima. Ja 
neću da te prljam tajnim sastancima, ja te hoću čistu, svetlu! Ja osećam, ti mi se 
možeš smejati, ako dozvoliš da se to dogodi, da ću od tuge, od ne znam čega još, 
prestati da te volim. Ja neću to! Ja ne mogu bez tebe, ne mogu, razumej! – On je beše 
uzeo za obe ruke i stiskaše ih kao da želi da ih polomi; ili da u njih prenese vatru koja 
je u njemu gorela. – I onda, kakav će moj život biti, podeljen između tajne (koja u 
Beogradu nikako ne može ostati tajnom!) i moga običnog, svakidašnjeg života? 
Zamisli, prosudi. Ona nije odgovarala.
– Ti me ne voliš više! – uzviknu Srba tresući je svojim snažnim rukama.
– Ti znaš da te volim, – odgovori ona najzad jedva čujno, – da te volim više nego što 
bih trebala da te volim.
– I onda?
– Ja ne umem da objasnim.
– Ti još uvek misliš samo na njega?
– Ne... mislim na nas sve.
Srba se naglo baci pred Radmilu:
– Voleš li me?
Ona je sva drhtala i uzalud se upinjala da ga podigne.
– Volim, volim... ali ustani, šta to činiš...
– Ako ne možeš da živiš, voliš li me toliko da bi mogla umreti sa mnom? Umreti, 
razumeš li, umreti?
Radmila kao da ne shvati to pitanje. On je klečao pred njom, obgrlivši joj kolena.
– Ja sam spreman, – ponavljao je izbezumljen, – bez tebe ne mogu.
Ona se još uvek nije snalazila.
– Jednu reč, samo jednu jedinu reč, sa tobom ću i u smrt. Doskora, nisam bio u stanju 
da žrtvujem ni jedno svoje zadovoljstvo, jer nisam voleo. Danas me nije strah ničega, 
sve dajem, ništa ne želim. Reci, jednu reč, ovoga časa, sve, sve, i život! Šta je to život? 
Zajedno... daj mi taj dokaz!
– Ali to je isto, to je isto! – uzviknu najzad Radmila, pojmivši sve. – To je isto! Šta će 
on bez mene?
Srba najednom skoči.
– I onda, ja hoću da živim, ja hoću da volim! – nastavi Radmila. Ona izgubi sasvim 
prisebnost i zaplaka: – Oh, Bože, zašto sam ovako nesrećna!
Ali ona njena rečenica: ja hoću da živim, – kao da preobrazi Srbu. On je obavi 
rukama, podiže u naručja i onda, licem u lice:
– Ja odlazim sutra, ti znaš, njegovim poslom. Uzeću dva pasoša, ja imam prijatelja, 
nabaviću novac, spremiti sve. Pred nama je ceo život, sreća, rad...
Ona je polako malaksavala.
– Jednog ćeš me dana prestati voleti, – šaputala je skoro kao po dužnosti, – ja sam 
starija od tebe... ružna, tebe će biti stid, napustićeš me.
– To nije istina, to nikad neće biti istina. Reci, ti pristaješ, ti pristaješ?
– A on?
– On ima porodicu, mater, ona će ga negovati. Hoćeš li, govori, govori, jednu reč! Ti 
ćeš biti samo moja, Radmila, samo moja.
Lica su im bila sasvim jedno uz drugo, dah im se mešao. Ona je ležala na njegovim 
rukama kao malo dete. Njoj se sve mutilo. Ona nije znala kako je prošaptala tu 
strahovitu i veliku reč; njene su usne nekako same, bez učešća njene volje, izgovorile 
tu reč kojom mu se davala cela, i dušom i telom, i sadašnjošću i budućnošću. Ona 
zari glavu u njegovo naručje plačući i smejući se u isti mah. Još je znala za sebe u 
toliko u koliko joj je negde duboko u podsvesti plamtelo jedno čuđenje i pitanje: ja 
sam pristala, ja sam pristala.

XLIII
Vladika je po opštem mišljenju bio redak čovek. I to u svemu. Još uvek snažan i prav, 
još uvek guste crne brade, jedva primetno protkane belinom. Bio je sem toga redak 
govornik, pun one prostosrdačne govorljivosti svojstvene izvesnim gorštačkim 
plemenima, prožete humorom. Retko obrazovan, poznavajući više jezika, o njemu se 
govorilo kao o najozbiljnijem kandidatu za mitropolita. Blagost i smirenost, koja 
dolazi godinama i iskustvom, beše ublažila u nekoliko njegove suviše oštre i jake crte. 
Vrativši se u trpezariju pošto se beše koliko toliko smirila Radmila zateče neobično 
živu prepirku. Jer je Njegovo Preosveštenstvo volelo i posle večere, i posle "iže 
heruvimi" (pesma je bila jedina slabost vladičine kreposne starosti, jer on niti je pio, 
niti pušio). Njegovo Preosveštenstvo je volelo, velim, da i tada propoveda i da brani 
"našu jadnu majčicu, Pravoslavnu Crkvu." Srba, koji beše ranije ušao, učestvovaše u 
prepirci kako izgleda dosta vatreno (to se moglo videti po njegovom svetlom 
pogledu). Kada Radmila uđe on zaćuta i do kraja večeri ne progovori više ni reči: nije 
skidao očiju sa nje, izgubljen u sanjarijama.
– Vera nije, – govorio je vladika L. svojim mekim i toplim glasom, – ni u kom slučaju 
nešto što se može naučiti ili čega se može domoći naporom same naše inteligencije. 
Naučiti se može jedan jezik, aritmetika, ili što drugo. Za veru nije potrebna samo 
radoznalost pa da se dospe do nje. Početak vere leži u potrebi, zatim kada potpuno 
dođe, to je jedno izvesno duhovno stanje, čovek ne može da ga objasni. Objašnjenja se 
daju, ali nikad ne obuhvataju suštinu stvari, već samo izvestan broj manifestacija. 
Činjenica stoji da svi mi, manje ili više, ovog ili onog časa u našem životu, osetimo 
potrebu toga velikog osećanja.
– Tu potrebu osete čak i zločinci. – primeti bojažljivo Vasilije.
– Da, eto Ostoje, – vladika se žurno prekrsti, – Svevišnji neka mu bude sudija! Zar vi 
u svoj toj grozi niste osetili ono božansko, ono beskrajno? Vidite, čovek bez srca, 
stostruki ubica, pljačkaš, palikuća, i u jednom času se zapita: ima li Boga? Ako ga 
ima, ja sam spasen. Ostavite na stranu nelogičnost takvog suda. Uvek ostaje u jednoj 
misli nečeg neobjašnjenog. Uzmimo samo tu činjenicu: treba mu jedna mrvica vere i 
on pljačka, čini najveći zločin koji se da zamisliti – ta šta je njega briga za zločin, 
njemu treba oslonac! – i kada u jednom trenutku posumnja i "oproba", i kada se ta 
proba svrši nesrećno, kada se sve sruši: "Ostoja, ti si gotov!" Zašto "gotov"? On ne 
zna, "tako", on ne može više da živi u praznom, nema kome da "prkosi", ne može više 
ni da ubije.
– Vi ste sve to ulepšali, Vaše Preosveštenstvo – odgovori Karamarković smešeći se.
– Tako predstavljeno, to izgleda neobično, veliko, jedan strasan duševni pokret. Ali, 
vidite, ja ne verujem mnogo u te motive. Zamislite, jedan čovek ogrezao u krv, 
okoreo zločinac koga su tri puta hvatali i osuđivali na smrt i koji je tri puta ubijao 
čuvare i bežao u goru, da bi se vratio svome krvavome zanatu... Ne, ne, posle svega 
toga jedan takav "uzvišen" pokret duše... ja to ne mogu da zamislim.
– Pa da nije takav razbojnik, da nije takva "prokleta duša", on nikada ne bi učinio 
tako što. Jedan čovek manje nagrižen zlom ne bi osetio toliku čežnju za verom, niti bi 
na njega toliko uticalo, kada je ne bi našao. Iskreno govoreći, kako bi je i mogao naći 
tim paklenim putem! Uostalom, o putu nije reč. Reč je prosto o vatri koja je gorela u 
njemu, o toj potrebi da ide dalje, da dokuči više.
– Zbilja, ima nečega neobjašnjivog u tom Ostojinom postupku, – prizna 
Karamarković. – Po meni, to je učinjeno u času moralne depresije. Gonjen sa svih 
strana, bez hrane, bez zaklona, napušten od sviju, pomislio: bolje svršiti.
– To odlično dolazi u prilog mog objašnjenja: ostavljen, kako kažete, od svih, od 
svega, sam pod nebom, gonjen kao pobesneo vuk, on pribegava, sasvim čovečanski, 
poslednjem spasu: traži savez i oslonac u Bogu. Kada i tu propadne, on je "gotov", 
sam, ovog puta potpuno sam. Ja idem i dalje: svi mi, ovakvi ili onakvi, nosimo u sebi 
tu večitu nadu, tu neobjašnjivu nadu da ćemo jednog dana stići do izvora istine. Sama 
ta želja, sam taj pokret, to je ono najglavnije. Imate ljudi, koji odjednom i bez ikakvog 
vidljivog razloga "udare u natrag" kako se to kaže. Nekada je bilo puno tih primera, jer 
nije postojao lažan stid i strah od društva. Imali ste careve i kraljeve, koji su se 
odjednom odricali svega i tražili umirenje duše u tišini kakvog manastira. Imali ste 
obesne ljude koji su se "odjednom" (to se tako kaže, a to nije tačno, ono božansko 
uvek radi u nama!) koji su se, velim, pretvarali u tihe i smirene ljude posle kakvog 
ubistva, katastrofe, požara.
– ’Oće to od požara... uplaši se čovek. – primeti odjednom Nikodim svojim gromkim 
glasom.
Vladika se namršti. Nastade za časak nepodnošljivo ćutanje. Najzad se vladika 
osmehnu, i tiho, obraćajući se još uvek Karamarkoviću:
– Vi znate ono: od tebe propasti Izrailju? 
Razgovor ponovo ožive. Primećavalo se samo da je Karamarković bio nekako 
pakosno raspoložen.
– I možete da tvrdite, – govorio je on uzbuđeno, – da svaki, ali svaki, posle jednog dela 
koje je protivno takozvanom moralu, ili pravdi, ili je prosto nečovečno, da posle 
svakog takvog čina čovek neminovno mora da bude doveden do toga da jednoga dana 
oseti "grižu savesti"?
– U ovom ili onom obliku, jače ili slabije, sa vidljivim posledicama ili ne, ali svakako. 
To zavisi od vaspitanja, navika, prirode duha, ali je neminovno. Nijedna rđava misao 
ne ostaje bez posledica, kao što ne ostaje bez posledica ni dobra.
– Da li bi mi dozvolili, Vaše Preosveštenstvo, jedno pitanje? Mi ovde govorimo 
između sebe, malo više slobode...
– Govorite samo.
– Čemu služi crkva ako je sve to tako "neminovno", kada "griža savesti" i sama dolazi?
– Da sprečava, ako može, dela koja izazivaju grižu savesti. Ako ne uspe u tome, da se 
nađe u onim očajnim časovima kada griža savesti i ono "neminovno" dođe.
Karamarković se odjednom okrete prema slikaru M., koji je u kraju sedeo zamišljen.
– A šta vi mislite o svemu ovome? – Karamarkovićev glas beše nekako radosno-
podsmešljiv, kao da je znao unapred odgovor.
– Ja? – slikar M. izvadi svoju večitu lulu iz usta, lagano pogleda sve redom i onda, 
mirno:
– Ništa.
Vladika sa smeškom primi ovu šalu, pa posle malog ćutanja dodade:
– Jeste li gledali kadgod nebo i mislili o prostoru? Počinjali od sebe, pa gledali polja 
oko sebe, pa zamislili veličinu zemlje, pa sa nje prešli na mesec, na zvezde, pomislili 
da su pojedine isto tako velike i veće, trostruko, stostruko nego naša zemlja, da zatim 
ima zvezda koje imaju svoja sazvežđa, da iza tih sazvežđa ima drugih? Jeste li ikad, 
stojeći tako, osetili jednu vrstu strave od tog beskrajnog prostranstva koje ni vaš 
mozak, ni vaše srce ne mogu da zamisle ni obuhvate? Plavetnilo, dubina, prostor, i taj 
prostor ide bez kraja i konca! Ili zamislite tada da se sve negde ipak mora svršavati. 
Zamislite tako neki vaseljenski severni pol. Ali u istom času pitanje: ali svi ti svetovi, 
sazvežđa, ako se i svršavaju negde, moraju biti u nečemu, okruženi nečim. A to nešto? 
Tu je kraj. Čovek ne ide dalje, ne može da ide dalje. On je smožden, prestravljen. 
Međutim, dolazi jedna nova misao: i svi ti svetovi, sva ta sazvežđa, bez kraja i konca, 
žive. Prelaze svoje staze, putanje, ukrštavaju se, mimoilaze, jedni druge osvetljuju, 
greju, daju i vraćaju usluge – i sve to tačno, precizno, bez pogreške. Čitav jedan snop 
zakona upravlja svim tim bezbrojem. A ti zakoni? Ko je sve to uredio tako? Kako? 
Velim vam, tu mozak staje. – Vladika L. se zadrža trenutak. Zatim, još blažim glasom: 
– Ja bih svakom oholom, i suviše samopouzdanom čoveku u svoje ja, pokazao na 
časak taj veličanstveni prizor. I rekao bih mu zajedno sa Markom Aurelijem (vi se 
možda čudite što citiram jednog rimskog cara, kada bih se mogao pomoći kakvim 
crkvenim ocem), rekao bih mu: Predstavljaj sebi bez prestanka večnost vremena i 
beskonačnost materije; svako telo u odnosu prema ovom nije ništa drugo do jedno 
zrno prosa i njegovo trajanje u odnosu prema vremenu nije ništa drugo do jedan obrt 
burgije. – On se polako diže od stola. – Ja neću da završim ovaj naš razgovor, mi 
ćemo ga nastaviti... jednoga dana. Uostalom, ja se ne bojim za vas. Više me je strah 
na primer za gospodina M. Oni koji se bore protiv nekoga mnogo su bliže ovome nego 
oni što ga bezvoljno sleduju: boriti se, znači biti oči u oči, ne moći se izbeći. Laku 
noć gospođo, laku noć gospodo. – On učini jedan lak znak krsta u vazduhu, 
blagosiljajući i polako izađe.
Pajsije ga otprati do njegove ćelije.
– Vidiš, Pajsije, – progovori najednom vladika L., – zvezde, zvezde nad nama i 
moralni zakon u nama... – On ne završi misao već se prekrsti.
Mesto odgovora, Pajsije, savijenih leđa, bojažljivo primeti:
– Pažljivo, vaše preosveštenstvo... basamak.

*	*	*

Ostavši najzad sami, ostali nastaviše "večeru". Na stolu se pojavi novo vino i hladno 
praseće pečenje. Radmila se diže da ne bi smetala. Malo posle njenog odlaska, Srba se 
takođe izvini:
– Ja moram sutra rano, oprostite.
– Samo idi, možemo i bez tebe.
Vrata su bila nezaključana; soba osvetljena mesečinom; Radmila je sedela na krevetu, 
lica zagnjurenog u jastuke. Kada ču da neko ulazi u sobu, ona se naglo ispravi. Srba 
sede kraj nje.
– Zašto si se odjednom oneraspoložila?
– Strah me je...
– Ali čega, ludo moja?
– Je li dobro ovo što radimo? Ne, čekaj, za tebe bih i u pakao, to je gotovo, to je 
rešeno, ja bez tebe ne mogu. – Ona zaćuta za časak. – Tako se čudno osećam, tako 
mi je neobično na srcu! – Ona ustade i poče uzbuđeno šetati preko sobe. Zatim se 
zadrža pred njim, uze mu glavu u ruke, i dugo ga gledaše u oči, bez reči.
On je uze i posadi kraj sebe. Ona mu nasloni glavu na rame. Na podu je mesečina 
ocrtavala rešetke prozora. Neko vreme prođe u tišini. Ona se najednom prenu:
– Dosta, idi, može neko naići. – Ona ode do stola i uze jedan zamotuljak: – Ako ti 
nedostane novca, ovde ima nešto nakita, prodaj ga, on je moj.
Ali Srba ne primi tu ponudu. On je bio srećan i uveren u uspeh i bez toga. Polako i na 
vrhovima prstiju on se vrati u svoju sobu. Za njega je tek počinjala velika avantura. 
Do tog trenutka on se borio prvo sa sobom, zatim sa Radmilom; međutim, sada je pred 
njim stajao ceo svet. Ali on ne osećaše strah. U sobi zateče slikara M. pred njegovim 
nogarima. Radio je na jednom velikom kartonu, uzmičući, žmireći, praveći velike 
pokrete. Bio je samo u košulji, zasukanih rukava. Kraj nogara bio je privučen sto, na 
stolu je gorelo bar desetak svećica pokupljenih iz crkvene kutije. Srba priđe. Skica je 
već bila gotova: na beskrajnoj poljani goloj i tamnoj, drvo do pola izgorelo i bez lišća; 
iznad, oblačno nebo, mestimično osvetljeno; malo dalje od drveta jedna lokva vode. 
Srbi bi čudno.
– Šta vam je to? Šta predstavlja?
– Drvo! –Slikar M. okrete Srbi svoje puno i ozbiljno lice. – Zar nije jasno?
– Jeste. Ali šta to znači? 
Slikar M. se sasvim naljuti:
– Šta znači, šta znači! Šta jedno drvo može drugo da znači nego drvo!
– Pa to onda nema nikakve ideje, ta vaša slika. To vam je pejsaž.
– Ideja... A kuća? A kamen? A voda? Zar i to nema "ideje" zato što kuća znači kuću, 
kamen kamen, voda vodu?
– Ali to je slika!
– A zar slika nema pravo da bude samo slika?
– Ne ljutite se M. U mesto što se kidate, mogli bi da mi objasnite. Kakav siže 
rešavate?
– Siže... – M. sleže ramenima, žustro priđe kartonu, izmanu rukom, napravi dva-tri 
kruga iznad (kao ptica koja bira granu na koju će da se spusti) i onda učini ugljenom 
jednu jedva primetnu crtu. Ali nebo kao da u istom času postade teže i mračnije. – Ja 
ne rešavam nikakav siže već slikam. Sva je stvar u odnosu materije, u ravnoteži boja. 
Ritam slike... – on se prekide: – Ali vi to ne razumete. Bolje bi bilo da legnete. Laku 
noć.

XLIV
Noć protkana dremežom i slikama iz skore prošlosti, polusnom i polujavom, 
zaglušujućim tandrkanjem gvožđarije i dubokim tišinama za vreme zaustavljanja voza, 
brzo je odmicala. Kada se Srba trgao osetivši hladnoću, prozori na kupeu behu 
prevučeni lakim plavetnilom iako se predeo još nije razaznavao. Gasna svetiljka se 
polako gasila. Na suprotnom sedištu ležao je jedan čovek (koga Srba ne beše primetio 
kada je ušao) i spavao otvorenih usta, izuven. Jedna mršava žena držala mu je glavu 
na krilu, dremajući i sama. Kada se Srba diže sa mesta ona za časak otvori oči i 
sanjivo se osmehnu na njega. Putnika koji su sinoć ušli sa njim u voz nije bilo. On 
izađe u hodnik i zapali cigaru.
Voz je jurio kroz dolinu zatvorenu udaljenim bregovima koji su postajali sve jasniji. 
Mesec koji je doskora bio pun, pretvarao se polako u mali oblačak. Žuta polja već 
zrelog žita, presečena ovde-onde grupom drveća ili usahnulim potokom, bežala su u 
stranu zajedno sa telegrafskim banderama. Svaki put kada bi voz projurio kraj kakve 
karaule sa svojim velikim crnim brojevima i zatvorenim kapcima, ili iznad kakvog 
malog gvozdenog mosta, tresak i prasak točkova se udvostručavao.
Dolina se sužavala. Nebo počelo da se osipa dotle nevidljivim rumenim talasima. Tu i 
tamo, između modrih šljivaka, ukazivale su se raštrkane seoske kuće, tihe, nepomične. 
Činilo se da voz juri u susret jutru, jer u koliko je dalje leteo prema jugu, svetlost je 
bivala sve potpunija i jača, da se najzad po beloj površini puta ukažu glomazna 
volovska kola, grupa žena koje polaze na rad, ili stado ovaca ili goveda, umanjeni 
zbog daljine. Sve to, obvijeno u laku zelenkastu izmaglicu i oivičeno planinama koje 
se naslanjaju na rumeno nebo.
Srba pogleda u časovnik. Bilo je još uvek i suviše rano. On izvadi iz unutarnjeg džepa 
svoga kaputa jedan koverat i iz njega jedan pasoš, zatim drugi. On je dugo gledao 
crvene korice tih malih knjižica koje su imale da mu osiguraju sreću. On najzad otvori 
jedan od njih: ispod pečata i mastila gledala ga je Radmila. To je bila ona, sa njenim 
velikim i kao začuđenim očima, sa njenim kao nedovršenim i sramežljivim osmehom.
Srba u Beogradu beše svršio sve onako kako se nadao. Još prvog dana se oslobodio 
poverenog mu posla u Ministarstvu. Mesto tri dana, kako je računao, on za dva dana 
beše izvadio pasoše (ovaj za Radmilu blagodareći punomoćju koje je drsko upotrebio 
i vezama Cokićevim), nabavio novac, čak stigao da, u jednom času ludosti, napravi 
izlet do sela B. koje je proletos video pod vodom zajedno sa Radmilom. Jedva ga je 
poznao. Na pustom drumu uzalud je tražio breskvu čiju je procvetalu krošnju spazio 
onoga dana gde viri iz vode: sve je bilo pusto, posuto debelom prašinom i žegom. 
Iako se vraćao dva dana ranije, iako beše tek tri dana proteklo otkako beše napustio 
manastir, Srba je samo sa mukom savlađivao nestrpljenje. Jer on, u izvesnim 
časovima, kao da se osećaše umornim; u drugim on mišljaše o svemu drugom samo 
ne o onome o čemu je trebao misliti. On beše neobično uznemiren tom činjenicom i 
žuraše se da što pre stigne.
Pred podne stiže na stanicu gde je trebao da promeni voz. Kada se nađe u vagonu male 
lokalne železnice, koja se hukćući vijugala padinama brda, kada najzad u daljini spazi 
poznate ivice planinske, varošicu zamagljenu jarom popodnevnog sunca, on oseti 
neobičnu tronutost: bilo mu je kao da se, posle mnogih godina, vraća u rodni kraj. On 
je bio toliko uzbuđen, da poslednji deo puta prestoja u hodniku.
Došavši u **vo on još na prvom koraku nabasa na manastirska kola. On se uplaši da 
se u varošici ne nalazi neko koga ne bi voleo da vidi u tom času, ali na njegovu sreću 
on naiđe samo na Nikodima, koji beše ispratio vladiku. Nikodim je bio mračan i 
nerazgovoran: vladika ne beše mnogo zadovoljan njegovim vođenjem ekonomije. Ta 
okolnost dade Srbi mogućnosti da se sredi. Progovoriše jedva nekoliko reči o 
radovima koji se približuju kraju.
– Verujte mi, – izjavi neočekivano Nikodim, – čim se svrši sa tom opravkom, a i to 
će biti za koju nedelju, odmah vam tražim za nastojatelja u kakvom malom 
starosrbijanskom manastiru. Imam prijatelja, udesiću. Bar čovek ostane sam i niko mu 
ne zaviruje pošto je prodao manastirska drva ili žito.
U manastir stigoše svaki u svojim mislima. Možda bi bilo bolje da sam je sačekao u 
Beogradu, – mislio je Srba, – nego što sam se vratio ovamo. Ali, možda ona sama ne 
bi imala hrabrosti... Pre nego što se kola dobro zaustaviše on iskoči i pojuri da nađe 
Radmilu.
Sedela je u svojoj sobi, kraj prozora. Kada ga spazi, ona preblede i skoči. On htede 
nešto reći, ali ona naglo pokri rukama lice i, pre nego što se on mogao snaći, ona 
pretrča preko sobe i izjuri u hodnik. On ču kako se po ciglenom podu udaljavaju njeni 
užurbani koraci; on ču kako zazvečaše staklena vrata koja ona zalupi za sobom.
Još je stajao sav izgubljen, ruku spuštenih niza se, ne razumevajući šta se to događa, 
ne hoteći izgleda da razume, kada se vrata što vode u Karamarkovićevu sobu širom 
otvoriše i na njima se ukaza Karamarković.
– A, to si ti.
– To sam ja. – odgovori nekako durnovito Srba. Njemu se učini Karamarković toga 
časa neobično odvratan i on pomisli: i taj mi se čovek prvih dana dopadao sa tom 
krečnom maskom na licu.
Dva su se čoveka netremice gledala, Srba malo nervozan, drugi jedva primetno 
osmehnut. On je osluškivao! – pomisli Srba, ali se odmah seti da između njega i 
Radmile nije pala ni jedna reč; to mu za časak dade malo zlog zadovoljstva. Ali ga je 
nepokretnost Karamarkovićeva jedila. On se zalete:
– Svršio sam posao ranije, šta se toliko čudite!
– Pa ja se ne čudim.
– Što me onda tako gledate?
– Ja te, brate, ne gledam. Tražim Radmilu.
– Ja ne znam gde je.
– Pa ja te i ne pitam gde je.
 Srba se sasvim zarumene. On se igra sa mnom! – pomisli; zatim: – On možda sve 
zna. Srbu prođoše žmarci. Do đavola, neka i zna! – i u isti mah on oseti kako mu taj 
čovek postaje neobično mrzak. Jedna nejasna želja zatitra mu u grudima. I šta ima da 
se osmehuje, – Srba steže pesnice, – čega ima smešnog u svemu ovome!
– Ja vam neću sada davati izveštaj – izjavi on odjednom.
– Ja se ne žurim. Odmori se.
Srba htede da mu odgovori da neće da se odmara, ali se uzdrža i žurno izađe iz sobe. 
Sve do uveče niko ga ne vide u manastiru: on je sedeo pred isposnicom, visoko u 
gori. U časovima se pridizao, bio gotov na nešto, zatim se vraćao nepokretnosti, 
ponovo istraživao, ponovo se gubio u mislima. Ali od sve te množine pretpostavki, 
jedna je stvar bila potpuno jasna: način na koji ga Radmila beše dočekala. Zatim da je 
taj čovek pored svega, i uprkos svega, još uvek smetnja njegovoj sreći.
Što se tiče Karamarkovića, čim ostade sam, on se vrati u svoju sobu i odmah iz fijoke 
svoga stola izvuče revolver. On ga je pažljivo okretao, praznio, punio. Najzad ga je 
stavio u džep i prihvatio se posla: pred njim je stajala gomila hartija, planova, računa. 
Sve to trebalo je srediti. Treba mi još jedan dan vremena, – pomisli on preturajući po 
hartijama. Najviše ga je u svemu tome čudila činjenica da nije osećao nikakvog 
uzbuđenja. Misao mu je radila tačno i jasno, on potpuno beše svestan puta koji ima da 
pređe. A posle toga? On se osmehnu. Ni Kolumb nije znao šta će naći s one strane 
mora, pa je ipak krenuo.

XLV
Izjurivši iz sobe, Radmila još dugo nastavi da trči. Ona tako izađe izvan manastirskih 
zidova i nastavi putem ka vodenici. Nebo se beše pokrilo gustim oblacima; bilo je 
mračnije nego što bi trebalo biti za doba dana; vazduh je bio težak i pun omorine; ni 
jedan list, ni jedna grančica se nije pokretala. Radmila je sve teže disala; bez daha ona 
se osloni na jedno drvo. Zatim, ne držeći se više na nogama, ona se polako spusti na 
travu. Kraj njenih nogu treperio je vodenički jaz poslednjim odsjajima dana. Sa druge 
strane, vrbe su skoro doticale površinu vode svojim vitkim granama. Ispod grana, 
nekoliko plovaka leno je klizilo. Radmila ostade tako nepomična, nekoliko trenutaka. 
Neobična praznina i pustoš plavila je njeno telo i njoj kao da beše prijatno to osećanje 
nemoći i zaglušenosti. Na ruku joj skoči jedan mali skakavac, izdužen, zelenilo 
njegovih vitkih nogu kao da beše prelakovano. Ona mu dopusti da se odmori i ode, ne 
trepnuvši, ne učinivši ni najmanji pokret. Njen pogled se ponovo vrati na jaz: bio je 
zaustavljen, pun, dubok; do nje je dolazio šum vode koja se prelivala preko brane u 
malim mlazevima. Nju odjednom poče da zanima pitanje kako je voda mogla biti 
odvojena i popeta tako visoko, kada se pravo korito Srebrnice, puno kamenja i belog 
šljunka, nalazi mnogo niže. Ona poče promatrati nasip, na nasipu gust red vrba. 
Između vrba ona otkri putanju, belu i usku koja je išla sve do mesta gde Srebrnica beše 
zajažena. Kako je to prosto, – pomisli Radmila. Ona ponovo poče gledati ispred sebe. 
Plovke su mirno plutale sve na istom mestu; kroz prozračnu vodu videle su se njine 
crvene noge kako se s vremena na vreme pokreću: to je bilo kao cvet čija se krunica 
naglo otvori i zatvori. I njima nikad nije hladno, – pomisli dalje Radmila gledajući 
kako jedna za drugom te blistave ptice (perja masnog i teškog prošaranog svetlim 
bojama što se prelivaju u srebro, belih ili zlatnih prstenova oko vrata, dugih 
narandžastih kljunova) kako jedna za drugom zabadaju svoje glave u nepomičnu vodu. 
Radmila oseti iskušenje. Sedela je na samom rubu jaza, trebalo je samo pustiti da telo 
klizi. Odjednom, uznemirene nečim, plovke zastadoše. Njine rumene noge su se 
opirale toku vode, ukočene, raširene. Tada jedna izdiže visoko glavu iznad vode, 
skoro se uspravi prednjim delom tela, pusti jedan uplašen krik i žurno poče udarati 
krilima. U kiši razbijene vode, jedna za drugom, gačući sve u isti mah, plovke 
prnuše, ispruženih vratova unapred, zgrčenih nogu pod belim trbusima. One preletoše 
vrbe i spustiše se malo dalje na zemlju.
Ali ta kratka graja trže Radmilu iz njene klonulosti. Ona skoči, i ustuknu od vode. Ne, 
ne, – pomisli uplašeno, – to je isto, to je isto! Kao da beži od iskušenja ona okrete 
manastiru. Između teških oblaka i vrhova planinskih svetljaše jedan uzan pojas 
zelenog neba, jedva neprimetno zarumenjen. Svetlost koja je otuda dolazila bila je 
neobična i još više povećavaše ćutanje i pritajenost večeri. Čak i Srebrnica klokotaše 
kroz svoje kamenje nekako prigušenije i sporije. Kroz prozračan vazduh peli se 
naročiti i kao začarani zvuci, ali jedino jeka medenica, jeka kratka i krta, na stadima 
koja silaze svojim pojatama, i udaljena pesma u planini, behu razumljivi njenom uhu. 
Ostalo, nagli uzdasi, krik kakav, ili šuštanje kojim je disao sumrak, ispunjavali su je 
samo jednim nelagodnim osećanjem pomešanim sa jednom neobičnom senzacijom 
sporosti, nekog neobjašnjivog produžavanja vremena. Jer zbilja, njoj se neprestano 
činjaše da se grane nekako sporije i lakše kreću, u vazduhu let zadocnelih ptica 
izgledao joj je neobično produžen, kao da je celo vreme, sa svim svojim 
manifestacijama pokreta, počelo najednom da se kreće po jednom sporom, 
omađijanom ritmu; sve je to naličilo nenavijenoj mašini koja hoće da stane i čini još 
poslednje pokrete. Čak joj se i manastir, kada ga najzad ugleda toga večera, prikaza 
tako različan i nov, da joj se učini da ga to gleda nekim drugim očima. Bilo je u njima 
onog istog neobičnog, natprirodnog, fantastičnog. Sva težina i materialnost kao da 
biše iščezla; linije zgrada, kubeta koja su se mešala u svetlom i tamnom sa liticama, 
zidovi, krstovi, bili su laki, meki, poneseni; jedva da je mračan i težak bedem, i na 
njemu crna, velika, zasvođena kapija, spajala svu tu treperavost oblika sa zemljom, sa 
šumom koja se sklapala sa svih strana, sa planinama koje su disale u sumraku.
Ali došavši pod svod manastirske kapije, Radmila kao da oteža. Do tog časa, od jaza 
do kapije, ona iđaše ne osećajući po čemu gazi, udova lakih i eteričnih. Sada, 
međutim, ona sa mukom pokretaše noge od zemlje, stopala su joj se činile ogromne i 
teške, zemlja, kao da beše od raskaljane ilovače, upijaše pri svakom koraku njene 
potplate. Dlanovi joj se ovlažiše, ona se osloni na kapiju. Veče, pored sve svoje 
tmurnosti i omorine, bilo je nekako razdražljivo, čežnjivo, pored sveg mira i ćutanja, 
uznemireno i strasno. Ono kao da je zvalo Radmilu u svoj polumrak, kao da joj je 
nudilo neslućene sladosti. Sa druge strane, dizalo se manastirsko dvorište, blisko, 
osvetljeno velikom vatrom oko koje su se kretali radnici. Njihove velike senke nijale 
su se lagano po zidovima crkve Sv. Kralja, već skoro oslobođene skela. Duboko u 
dvorištu, u tami koja je nastajala iza plamena vatre, nazirala se neugledna, do pola 
utonula u zemlju, crkvica Sv. Nikole, nadkriljena velikim orahom. I tek ta nejasna 
silueta, sa dva slabo osvetljena prozorčeta, kao da nadvlada poziv večeri koja se 
nudila, mirisna, zaćutala, raskošna. Učinivši poslednji napor volje, Radmila se otisnu 
od kapije i uputi lagano dnu dvorišta. Sa svakim korakom ona osećaše kako postaje 
sve teža i umornija, ali ipak iđaše još uvek napred; i kao da svaki njen pokret sve 
jasnije ponavljaše jednu još mutnu, ali prisutnu misao: ja nisam svoja, ja nisam svoja!
Crkva je bila prazna. Visoko, u vrhu ikonostasa, svetlelo je pred raspećem kandilo. Na 
kamenom podu dogorevahu dve male voštanice, upaljene od nekih prolaznika, kraj 
ćivota. Bile su od teškog žutog voska, nevešto pravljene. Radmila zatvori na časak 
oči i spusti se na kolena. Zatim ostade tako, zgrčena, na hladnom kamenu, bez misli.
Kada je počela da razvija tu čudnu sliku? Kako je došla na njen početak? Ona se ne 
sećaše. Klečala je još uvek, u vlažnoj i hladnoj atmosferi crkvice, ispunjene mirisom 
dogorelih i ugašenih sveća, zejtina, ohlađenog mirisa tamnjana koji se vekovima 
upijao u drvo i u zidove. Ali sada, ona beše kraj ćivota, ruku položenih na njegov rub, 
očiju široko otvorenih. Svetlost kandila lutaše po okruglinama i freskama na svodu, 
nijajući se, zastajući, čas jača, čas slabija. Nikad ranije Radmila se ne bi usudila da u 
to doba uđe u praznu crkvu. Sada međutim ona je bila tu, ruku na tome ćivotu koga se i 
preko dana strašila, i sada nije osećala strah, sada nije osećala jezu. Između njenog 
pogleda i kandila treperile su zlatne niti svetlosti, dugi zraci koji su se naglo širili 
padajući prema zemlji: to su bile kao lestvice pravljene od paukovih vlakana, i po 
njima Radmilina misao polako se penjaše, zastajući na svakom stupnju, čudeći se 
otpornosti njihovoj i lakoći svojoj. Ona se pela onoj žiži koja se videla na kraju 
lestvica i koja kao da netremice u nju gledaše. Sa svakim korakom dalje ona osećaše 
kako celo njeno biće postaje sve lakše, sve slobodnije, sve prozračnije; kao da sa 
svakom stepenicom otpadaše po jedan deo njenog telesnog ogrtača; i kao da svaka 
stepenica dalje otkrivaše po jedno novo uživanje, po jednu novu nepoznatu radost.
Ona nastavi da se penje. I tada, iz mraka pred nju izađoše dve raspete ruke, prikucane 
klincima za drvo, i glava, pala na prsa, polusklopljenih očiju, pod trnovim vencom. 
Ona se zaustavi. Ona je znala: taj čovek beše pre mnogo vekova prošao vrtlogom. I 
onda? Otkuda ovde prisutan, kada su milioni ljudi koji su ga okružavali iščezli i 
stopili se sa mrakom? Kojim čudom taj čovek, sa svojim krvavim dlanovima, sa 
svojim probodenim rebrima, sa svojim trnovim vencem živi još uvek, prisutan, 
nezaboravljiv? Žrtva.... samoodricanje... ljubav... – odjeknu u Radmilinom srcu. – 
Dobro delo...
Radmila odjednom oseti strah od svega toga, od tih reči što zvone u njoj a niko ih ne 
izgovara, od te visine, od tih zlatnih stepenica, od tog čoveka sa polusklopljenim 
očima i suzama na obrazima, od njegove veličine i trajnosti; ona pomisli: treba da 
siđem. Ona pomisli: a Srba? Njoj se učini da joj namah neko iščupa srce iz grudi: 
stepenice nestadoše pod njenim nogama i onda oseti da pada u provaliju.

*	*	*

Radmili sada beše sve jasno i prosto. Ona se vrati u svoju sobu i upali lampu. Svi 
njeni pokreti kao da odjednom behu dobili jedan naročiti značaj i smisao. Pred njenim 
duhom je neprestano lebdela slika trenutno viđena u crkvi, i njoj se činjaše da može da 
je ponovo oživotvori, samo ako hoće. Najzad, to otkriće večnosti. Bilo je to tako 
prosto, a veličanstveno u isti mah: delo. Jedna reč, jedan pojam. Ona se ponovo vrati 
na Hrista. Jednom, behu mu fariseji priveli grešnicu i pitahu da li da je po zakonu 
kamenuju. A On saže glavu i pisaše prstom po zemlji. I taj prosti pokret, to ništavno 
sagibanje zemlji i pisanje po njoj beše prošlo vekove, nadživelo i carstva, teške zidine 
gradske, da bi došlo do nje i njenog duha, sveže, svetlo, jasno, duboko čovečansko, i 
to samo zato jer u tom pokretu beše samilosti i praštanja. I drugo: noć u vrtu, stazama 
ide četa, sa fenjerima i svećama; pred četom Juda; nalaze Ga, hvataju; a učenik 
Njegov Petar imađaše nož i zamahnu da ga odbrani; ali On diže ruku (jamačno tužno 
osmehnut) i reče: Čašu koju mi dade otac zar da ne pijem? – i predade se.
Radmila sve više osećaše lakoću. Sve joj se sada činilo prostim i lakim, ništa više 
nije postojalo čega se bojala. On će razumeti! – pomisli ona i ponovo poče u sebi 
razvijati sav splet razloga. Ali kada se vrata iznenada otvoriše i u sobu skoro ulete 
Srba, ona sa zaprepašćenjem primeti da sve ono jasno i lako iščeze u času; da od ovih 
razloga, tako uverljivih (za nju naravno) ne ostade ni jedan. Ono u čiju se pomoć 
uzdala, ono što ju je do tog časa držalo i nosilo, beše nestalo. Ona se sa mukom diže 
sa ovoga mesta i jedva izgovori:
– Ostavite me... izađite.
Ono malo zabune što beše ostalo u Srbi bi razvejano u času; ono što još domalo čas 
beše samo sumnja, bila je sada stvarnost. On planu i prišavši sasvim Radmili:
– To je sve?
Ona se oseti nesigurnom i ustuknu.
– Ja ne mogu... izađite.
– Sam ne izlazim.
– Ne mogu, ne mogu... – prošapta ona ponovo, sasvim izvan sebe.
– Ja sam doneo pasoše, novac je spreman. Radmila je sve više gubila zemlju pod 
sobom. Sa strahom je opažala kako joj telo od same blizine njegove počinje da treperi. 
Ona zaboravi na sve, na zlatne stepenice, na čoveka iz tame sa probodenim rukama, 
ona gledaše samo kako joj se krv penje.
– Radmila...
– Zašto si me ostavljao samu? – upita najednom ona, sa glasom koji je odavao i 
nesigurnost i očajanje. Ali u istom času ona oseti da to nije trebala reći. Uplašena da 
nije rekla više nego što je smela ona najednom ode u drugu krajnost, i dok joj je celo 
telo zvalo, tražilo, dok su je po plećima, po usnama, po grudima pekli kao ožiljci 
primljeni poljupci, ona poče da viče: – Idite, izlazite, izlazite!
Srba oseti kako mu krv nailazi u glavu. On nesvesno steže pesnice. Zatim, prestravljen 
od tog talasa mržnje koji mu se valjao grudima, on ustuknu. Ja mogu da je udarim, – 
pomisli on, – ja bih mogao da je ubijem. Ali mu odmah dođe na um stara misao: on 
postoji. Sva mržnja bi u času okrenuta na tu stranu. Radmila primeti njegov pokret; 
njoj se učini da razume strahovit izraz njegovog lica. Njoj sevnu kroz glavu: on će... – 
i pre nego što završi misao ona jurnu prema Srbi da ga zadrži. Ali on je odgurnu i 
izađe iz sobe.

XLVI
Došavši malo sebi, Radmila odmah jurnu u Karamarkovićevu sobu. Je li znala u tome 
času šta hoće, šta će reći, šta učiniti? Je li pritrčala njemu samo da ga zaštiti, ili da i 
njemu otkrije opasnost koja mu preti? Ja sumnjam u ovo drugo. Ona beše pojurila k 
njemu iz straha da je Srba ne pretekne (ona toliko beše uverena da se ne vara što se 
tiče onog izraza lica!) Da je bila manje uzbuđena, videći da je Karamarković sam u 
sobi, za svojim stolom, ona bi se verovatno zadržala. Ali ovako, jednom pred njim, 
sva njena nesreća, sva njena griža savesti bi pokrenuta (ponovo pred nju stadoše zlatne 
lestvice od maločas) i u jednom neodoljivom naletu osećanja, straha, kajanja, ljubavi, 
ona vrisnu bacivši se prema Karamarkoviću:
– Mišo, čuvaj se, on će te ubiti! 
Začuđen tim nenadnim uzvikom, Karamarković ne učini ni jedan pokret.
– Sve ću ti reći, zato sam došla, ali ja te preklinjem, ne izlazi, on je izvan sebe, on te 
možda čeka gdegod, on će te ubiti!
– Ali ko? Šta?
– On, on... Srba, on tebe hoće da ubije, to sam lepo videla. Slušaj me, Mišo... 
Gospode, on se diže, on neće da me čuje, on neće da me sasluša, on me gura! – Ona 
najzad zarida i, srozavši se sasvim do zemlje, ona mu obgrli noge. – Ja te volim moj 
Miško, ja te volim iako sam ti zgrešila... sve ću ti kazati, ove, od početka... do kraja, 
ti slušaš, ti slušaš?
Karamarković oseti kako gubi dah. Nešto ledeno steže ga oko srca. Je li došao čas? 
On u svesti pređe put koji njegova ruka treba da učini do drške od revolvera.
– Ja nisam znala šta činim, – nastavljala je Radmila zadihano, – u moje telo se bilo 
uvuklo nešto strano, ne, strano, nego poznato, opojeno i... što nisam mogla da 
savladam. Jeste, Mišo, nijednom ja nisam pomislila na ono što činim, bila sam kao u 
bunilu. Ili ne. Mislila sam, razumevala, ali to nisam ja dobrovoljno... jednom, bila je 
noć... – Ona naglo podiže glavu: – Zašto si me odgurnuo toga večera? – Ona se sve 
više dizala: – Jeste, ti si kriv, to je istina, ti si me naročito gurao od sebe, ti si me 
izbegavao u poslednje vreme, ništa te nije zanimalo, ni šta radim, ni šta mislim, ni šta 
osećam! – Ona ponovo klonu: – Da si me zaštićavao, da si me zaštićavao!
Sve to bi tako neočekivano za Karamarkovića, taj plahi i neobuzdani govor Radmilin, 
to očajanje, ta strasnost, te optužbe, da on nikako ne mogaše da se iščupa iz 
nepokretnosti. On još ne razumevaše sve, on još ne beše na čisto o čemu je reč, 
mada osećaše da se sada, u tom trenutku dok on o tome misli, rešava pitanje njegovog 
života. Od svega on jasno razumede samo poslednji uzvik Radmilin, i naglo mu sevnu 
u svesti pitanje: je li sve gotovo? Otkuda mu taj bes, otkuda najzad pravo, kada baš on 
beše učinio sve što je do njega stajalo, da do toga dođe? On ščepa Radmilu za ramena 
i izdiže je prema sebi.
– Ti si me... prevarila?
On nije pitao: Ti voliš drugog? – on je pitao: Ti si me prevarila? Ali Radmila ne oseti 
tu razliku.
– I gore... – prošapta ona, – gore još! Ja ću ti reći sve, samo me slušaj! – zavika ona 
kada je Karamarković odgurnu od sebe.
– Kada? Gde?
Ona skoči (udarena tim rečima pravo u lice) i zakloni rukama obraze koji su plamteli.
– To... to nije istina! – viknu ona najzad. – Ti nisi razumeo, ti nisi shvatio! Gospode, 
ja ću umreti!
– Pa šta onda, šta onda? – uzviknu Karamarković sasvim na kraju.
– Ja ti govorim, ti me ne slušaš. Evo, ja ne mogu sama, ja se bojim za sebe, ja sam na 
ivici. Ne odbijaj me, Miško moj, ja samo tebe volim, ja sam samo tebe volela, ja ću 
samo tebe voleti! Ako me ostaviš samoj sebi ja ne znam šta ću učiniti, ja ću... možda 
zgrešiti, možda se ubiti.
Karamarković beše pobledeo. On je uzalud pokušavao da se nadvlada. Sve jasnije on 
je video istinu i to lagano otkrivanje, kroz te zahuktane Radmiline reči, pričinjavale su 
mu neobičan bol. Ona me voli, – ponavljao je on, – a ja sam hteo... On nije završavao, 
on se predavao sav tome času i kroz muku koju je osećao, nailazaše negde daleko 
jedno nenadno zadovoljstvo, još uvek potiskivano stidom.
– Jer šta će mi život, – nastavljala je Radmila kao u groznici, – bez tvoje zaštite, kada 
ću ga upropastiti? Ja ne vladam sobom, ja se puštam u grešne misli. Ah, moj Mišo, ti 
mi nećeš verovati, ali ja ću ti reći, jer ja se ne bojim, ti si dobar, ti ćeš mi oprostiti, ja 
sam bila tako daleko da sam te htela napustiti. – Ona zastade, kao prestravljena od 
svoje iskrenosti, pa odmah, obgrlivši ponovo Karamarkovićeva kolena, ona zavapi: – 
Sudi me, sudi me, ali me ne teraj od sebe!
– Ustani, ustani, nemoj... ove će dobro biti, – on se upinjao da joj podigne glavu.
– Ja sam grešna pred tobom, Mišo, – neumorno je ponavljala Radmila.
– Dobro, nije to ništa, ustani.
– Ja sam zaboravljala na tebe, ostavljala te samog, bila egoist...
– I ja sam bio egoist, ne govorimo o tome. Ona se gušila, ona nije nalazila reči. Oči 
su joj plamtele, niz zajapureno lice tekle obilne suze. Karamarković se uplaši od 
njenog izgleda.
– Umiri se, – poče je moliti, zaboravivši u magnovenju sve prekore koje je do tog 
trenutka upućivao sebi; njemu bi prijatno da se vidi, bar u tom času, u ulozi onog koji 
prašta: – umiri se, razbolećeš se tako. Jeste, čuvaću te, gledati, paziti...
Ali on bi naglo prekinut. U hodniku se behu začuli koraci i Radmila, skočivši, baci se 
Karamarakoviću oko vrata.
– To je on, on hoće da te ubije, on je van sebe... ja sam videla, ja sam dobro videla!
Soba je bila skoro sasvim mračna, jer na stolu goraše samo jedna sveća. Tihi koraci 
se zaustaviše pred vratima. Radmila vrisnu i pojuri raširenih ruku. Ali pre nego što 
stiže do vrata nju izdade snaga, ona se zaljulja i pade bez svesti. Vrata se otvoriše i u 
sobu uđe Stanojka. Videći na podu samo crnu i nejasnu priliku ona zajauka.
– Ćuti! – viknu joj Karamarković koji se s mukom održavao bez štaka, oslonjen o sto. 
– Zar ne vidiš da je gospođi pozlilo? Podigni je.
I onda, sav cepteći, kada Stanojka položi Radmilu u krevet, on se nadnese i dugo 
osluškivaše njeno teško disanje. Ona je polako dolazila sebi.

XLVII
Uzalud je Karamarković pokušavao da sredi malo svoje misli, da se stiša. On jedva 
ako uspevaše da sastavlja reči i pojmove. Ostalo, kako, šta, kada, ostajalo je 
nedohvatljivo njegovom razumu. To strašno stanje nemoći potraja celo veče. Jedino 
što shvataše potpuno jasno bila je ta činjenica, da sve ono što je sebi davao do tog 
časa kao razlog samouništenja, ne postoji više. Ali umesto da mu to otkriće pričini 
radost, Karamarković osećaše da je sada "sve srušeno", da više "ni kamena na 
kamenu" nema od cele njegove zgrade razloga, sumnji, mržnja, pretpostavki. Možda je 
udar bio suviše neočekivan, možda je došao suviše dockan. Jer, on već beše pomiren 
sa mišlju na smrt, on već nosaše revolver u džepu, on očekivaše "poslednji znak" 
sudbine pa da okine, a mesto svega, on u tren oka gubi najglavniji razlog ovoga 
uništenja, on nema zašta da se ubije, on nije nesrećan kako je mislio da je, on nije 
ostavljen, prevaren, uvređen posle Boga i ljudi "čak i od one kojoj je dao svoje ime". 
Cela zgrada njegovih intimnih i skrivenih misli, sazidana na toj netačnoj pretpostavci, 
ležala je srušena. Samim tim, ceo njegov unutrašnji život beše izbačen iz ravnoteže. 
Ono što je još juče vredelo, ne vredi danas; ono što je juče činilo zadovoljstvo, boli 
danas. Ni jedne ideje, ni jednog oslonca, ni jedne svetlosti. Međutim, Karamarković 
beše moralno toliko izmučen događajima poslednjih meseci (pa samo je zbog 
malaksalosti i izabrao taj svršetak samoubistvom!) da nije imao snage ni da pomisli 
da sada treba preuzeti sve "iz početka"; on se osećao nemoćnim da ponovo uravnoteži 
svoj život.
Prva njegova odluka bi da pusti da vreme prolazi. Ono što je odmah, čak i njemu, bilo 
jasno, to je da sada samoubistvo više nema smisla, da je čak i nemoguće. Posle tog 
nenadnog čina Radmilinog, tako velikog, tako svetlog (ta ona je čak imala prava da 
me prevari, da živi svoj život! – uzvikivao je Karamarković) ubiti se zbog fizičkih 
patnji, ubiti se radi nemanja onoga čega se ta slaba žena svojevoljno odriče, bilo je 
sada više nego kukavički. Nenadno, sem toga, u njemu behu vaskrsli svi oni nagoni 
koji u glavnom čine čoveka čovekom. On osećaše sram od niskosti svojih misli, od 
tog podsvesnog i grubog telesnog života koji je vodio i priželjkivao. On je video vrlo 
dobro da do tog trenutka on življaše ne svojim višim sposobnostima, razumom, 
dušom, srcem, već mišićima, stomakom, kožom. Bilo mu je kao da do tog časa nije ni 
mislio glavom, već ostalim svojim telesnim bićem.
Ali na koji se način vratiti? Kako? I onda, je li zaslužio on tu beskrajnu žrtvu? Sme li 
on da je primi? On se u jednom času učini sebi toliko gadan i podao, toliko mali i 
ništavan, Radmila opet toliko uzvišena i čista, da pomisli ponovo na samoubistvo, 
ovog puta iz očajanja što je tako dugo mučio tu nevinu dušu i bez toga dovoljno 
nesrećnu; ali on odmah oseti da bi sada čak i jedno "filantropsko" samoubistvo bilo 
ista stvar, jer više nije u pitanju bio on i njegovo samoubistvo, već Radmila i "kako bi 
ona sve to razumela?" Ona posle ovog objašnjenja ne bi mogla nastaviti život baš i 
kada bih se uklonio, ona nikad ne bi mogla da pređe preko moga leša – pomisli 
Karamarković, i to bi njegova prva misao toga večera. On osećaše da bi se tek tako, 
samoubistvom, za uvek postavio između Radmile i života. On odbaci, dakle, potpuno 
misao o samoubistvu i sasvim zaluđen lutaše mislima, ne dolazeći ni do kakvog 
rešenja. Da li je uopšte bilo rešenja? Sada, on osećaše da je bilo. Ali primiti ga, to je 
značilo priznati svoju pogrešku, svoje nemoguće misli, priznati pred sobom svoj 
strašni egoizam, pokoriti se pred nečim što je dolazilo u obliku dobrote i ljubavi baš 
u onom času kada je njegovo srce previralo od mržnje i zloće. Sama ta činjenica 
smetaše u tome trenutku Karamarkoviću; on ne osećaše dovoljno snage da se prikloni 
i "ponizi".
Da je bar mogao šetati, činiti pokrete! On nije mogao više izdržati u svojoj fotelji. Ali 
posle dva minuta teškog hoda, uz pomoć štapova, on se ponovo sruči na svoje mesto. 
On se maši za tabakeru: nje beše nestalo. Tada se seti da ju je "sakrio", kao što je to 
radio vrlo često.
Ovoga puta njega kao da uhvati groznica. Kao da se u tom malom zamotuljku od 
papira i duvana krio njegov mir! On drhteći stade preturati po stolu i po fijoci. Najzad 
se seti da ju je bacio u orman. On se umiri tek kada je uze u ruke. Dugo je udisao 
miris i birao cigaretu; tek posle tog uvoda on zapali i duboko udahnu taj prvi dim. Ali 
mu u tom trenutku pade na um (i bi mu smešno); što sam je kog đavola krio kad sam 
bio rešen da svršim? I to malo otkriće žilavosti njegovog podsvesnog života, taj 
nesvesni nastavak borbe za život (ta on je bacio kutiju da ne bi kašljao, a kakvog to 
značaja ima hoće li kašljati ili ne, dan više ili manje, ako već hoće da umre!) 
odobrovolji Karamarkovića. Njemu se čak u tom trenutku raspoloženja učini, da on 
nikad ozbiljno nije ni mislio na samoubistvo.
Sat je pokazivao dva časa po ponoći. Lampa je slabo osvetljavala sobu i jedva nešto 
malo svetlosti dopiraše do kreveta u kome je ležala Radmila. Premorena uzbuđenjem i 
suzama, ona spavaše sada dubokim i tihim snom, prekidanim s vremena na vreme 
lakim uzdasima. Karamarković se polako približi i dugo ostade, kao nekad u 
Beogradu, nagnut nad nju, osluškujući njeno disanje. Eto, opet je nad njom, opet 
gospodar tog toplog bića koje spava, opet oseća onu pritajenu stravu od pomisli da bi 
taj dah mogao najednom prestati. Ali ovog puta Karamarković bi zaprepašćen 
Radmilinim izrazom: u polutami, lice je bilo kao ozareno. Njemu bi čudno. Nekada, 
na tome licu koje je uvek isto, on je otkrivao čulnost, senke oko očiju, obline brade, 
uglovi usana, sve mu je to tada govorilo samo o jednom. Danas on vidi samo jednu 
beskrajnu trpkost, dobrotu, skoro svetlost. Je li to zbilja bila promena na Radmilinom 
licu ili Karamarković gledaše drugim očima? On nije znao. On oseti samo strah. 
Zaželi da se kreće, da diše hladan vazduh, da se sredi. U njemu su suviše bujala 
osećanja da bi mogao ostati u toj sobi gde je spavala Radmila. Opredeliti se! Primiti tu 
nenadnu sreću ili je odbiti? Može li je primiti posle onoga što je učinio? Može li je 
odbiti posle onoga što je video i čuo?
Već u tom trenutku Karamarković osećaše, mada nejasno, da je Radmila jača od 
njega.

XLVIII
Toga dana sunce se uopšte ne pojavi. Niski i sivi oblaci prekrivali su potpuno celo 
nebo. Sve beše natopljeno do srži vlagom i vodom. I taj tmurni dan još više 
oneraspoloži Karamarkovića. On provede celo pre podne po Ostojinom streljanju ne 
radeći ništa i osluškujući kroz zatvorene prozore kako vetar fijuče u gori i kako voda 
žuboreći teče. Magla se cepala o planinu (izgubljenu svojim vrhovima u kiši) i njeni 
sitni pramenovi plovljahu nisko klisurom, između drveća i nad Srebrnicom. Radmila 
ne napuštaše Karamarkovićevu sobu iako više me strahovaše od Srbe. Uostalom 
Srba, bar za Karamarkovića, beše nevidljiv. Gde je bio? Šta je radio? U jednom mahu 
Radmila pomisli da bi možda trebala da mu napiše jedno pismo i da mu sve objasni. 
Ali kako objasniti ono što se beše dogodilo u njoj? Ona oseti nemogućnost toga 
objašnjenja i napusti sasvim misao pisma. Mnogo više je brinuo Karamarković. Je li 
zbilja sada sve onako kao i ranije? Ona je ponavljala u sebi bez prestanka da jeste. 
Sinoć je držao u naručju, milovao po kosi, molio je da ne plače. Ali i pored toga njoj 
je trebalo dokaza, uverenja, njoj je taj dokaz trebao svakoga časa, jer ono što beše 
počinila izgledaše joj, bar u njenim očima, neoprostivo. Zašto je neraspoložen, zašto 
ćuti? Ona se najzad, posle dugog ustručavanja spusti kraj njegove fotelje, i, sva 
trepereći od bojazni da ne bude odbijena, ona položi glavu na njegovo krilo. Hoće li je 
pomilovati? Hoće li joj, kao nekada, spustiti ruku na kosu? Ta neizvesnost potraja 
najviše jednu sekundu, ali se Radmili i to učini beskrajno dugo. Ko bi znao zašto, i 
Karamarković taj prosti pokret beše uzeo za veliku stvar. Kao da je, dotaći joj se 
kose, značilo primiti sve ono što je Radmila htela, i to primanje priznati. Pristati, 
pokoriti se? On beše više nego ikad daleko od smrti, pa ipak je bilo nešto što ga je 
zadržavalo. Ali i pored toga, i pored njegove budne svesti i široko otvorenih očiju, on 
položi ruku na Radmilinu glavu. Šta činim? – pitao se on. – Ja nisam hteo slobodu da 
joj ponudim... Ta ja neću, ja nemam više prava! Međutim, ta želja da se dotakne njene 
kose bila je tako jaka, da joj se on pokoravao, nemoćan.
Ima osećanja koja su sama po sebi, zbog svoje nežnosti i fluida, osuđena da nikad ne 
budu u reč prenesena. Potrebna bi bila samo jedna pogrešna reč, pa da svega, kao 
čarolijom, nestane. Sve velike katastrofe, sva velika uskrsnuća su bezglasna. Šta se 
može reći, šta iskazati od sve one množine misli koje nedovršene (ali od nas 
shvaćene!) proleću našom svešću, kao varnice u noći, od sve one množine osećanja, 
nada, želja, snova, planova, koji u jednom času ispune celo naše telo? Ima ih i koji 
govore, ali i tada, to nije govor, to nisu reči, to je bujica koja nosi sobom sve, koja 
više skriva (zbog svoje obilnosti) nego što kazuje, još češće to bude gomila glupih 
otpadaka svakidašnjice nego ono što hoće da se kaže. Zato su ova pomirenja 
sladunjava, sve izjave ljubavi siromašne i obične, sve reči ljubomore prostačke, ako 
se sluša samo smisao izgovorenih rečenica. I Karamarković i Radmila osetiše 
nemogućnost da iskažu to sve i zato ne progovoriše ni reči. Ali i on i ona osetiše da je 
samim tim dodirom sada sve rečeno; i ostadoše tako dugo, nepomični.
Još uvek više uzbuđen nego srećan Karamarković izađe, pred samo podne, u 
manastirsko dvorište. Velika crkva Sv. Kralja blistala se svojim okvašenim 
plavkastim mramorom i krvavim redovima opeke, tamnim srebrom svoga novog 
olovnog krova. Rad beše skoro završen. Još ovde ili onde bilo je ostataka materiala ili 
dopola razvaljenih skela. Karamarkovića neobično dirnu toga dana ta čednost 
obnovljene crkve, ta ljupkost njenih linija, jednostavnost i u isti mah bogatstvo njenih 
kubeta. I taj cvet od kamena, raskošan i raspevan, bio je donekle njegovo delo! Šta 
goni ljude ka lepom ili pobožnom? Ta crkva bila je doskora u ruševinama, raspuklih 
zidova, voda je proticala kroz prevoje krova, a sada, ona stoji krepka, ponosna, 
nepobediva. To je ipak misao, to je ipak ideja koja ju je uzdigla. Ima li Boga? – upita 
se najednom Karamarković. I onda, naglo ponesen jednom neobjašnjivom čežnjom, 
on uđe u crkvu.
Unutra beše skoro sve završeno. Mirisala je sveža boja i malter. Mramorni pod 
oivičen crvenim kamenom, odisao je čistoćom. Teški polijeleji od kovanog gvožđa 
čekali su sveće. U svome večitom redu, zidovima su stupali kraljevi, ktitori, episkopi, 
sveci, anđeli. Karamarković kao da prvi put vide sve te freske koje su pokrivale zidove 
od poda do tavanice; i kao da prvi put sa tih zidova dopre do njega život, život pritajen 
i neobjašnjiv, ali život; život boja i ozbiljnih, teških pogleda, ruku podignutih u 
blagoslov, žena što idu na vodu, kraljeva misirskih što se klanjaju detetu u jaslima, 
vojnika što pod kacigama koračaju na Golgotu, neobjašnjivih povorki ljudi u krutim 
stiharima prekrivenih ogromnim crnim krstovima; život ribara na uzburkanom jezeru, 
sveštenika u čudnim kapama što pod svodovima neke crkve raspravljaju, čoveka i 
žene na magarcu, i skrivenog deteta u nedrima; zatim život teškog neba, otvorenih 
grobova, uskrsnuća, i ponovo kraljeva što u rukama drže svoje zadužbine, i ponovo 
anđela što prolaze ovamo i onamo, savetuju se, šapuću ili gledaju. Ali Karamarković 
nemaše vremena da gleda. Svojim teškim hodom on dođe pred oltar i onda upravi 
pogled na raspeće u vrhu ikonostasa. U crkvi je bio suton, ali se lepo razabiralo, pod 
tamnim svodom, telo Hristovo. On postoja tako trenutak, učini pokret kao da će se 
prekrstiti, ali ga nešto zadrža. On se ne prekrsti već žurno (kao da ga je strah gonio!) 
izađe iz crkve, lupajući jako štakama o kameni pod. Našavši se pred vratima, on 
pomisli da sve ipak nije svršeno. Ostajao je uvek Srba, i Karamarković skoro zažele 
da ga što pre sretne.

XLIX
Za to vreme Srba je, potpuno obučen, ležao na krevetu u Vasilijevoj ćeliji i gledao u 
tavanicu. Vasilije je šetao od prozora do vrata, zastajući s vremena na vreme i 
posmatrajući tužno svog novog prijatelja. U nekoliko mahova on zausti nešto, ali tek 
posle dugog lomljenja, on progovori. Imao je umoran izraz kao čovek koji je sustao 
dokazujući neku stvar; ili moleći za nešto.
– Poslušaj me, ti treba da odeš. 
Srba ne odgovori. On se samo malo pomače na krevetu i nastavi da gleda u vis.
– Ja te razumem, – nastavi Vasilije, – tvoja je taština sada u pitanju.
– Ne razumeš ti ništa! – odseče odjednom Srba. – Kud bi ti razumeo!
– Imaš pravo, ja ne shvatam sve. Ali ono što razumem i vidim, to je da sada ne ideš 
dobrim putem. Jeste, ja vidim šta hoćeš da kažeš, ja sam kaluđer, ja nisam čovek...
Srba oćuta.
– I da li si ti sada siguran da je to što osećaš u istinu prava ljubav? Slušaj Srbo, treba 
prvo da ispitaš sebe, da dobro ispitaš kakve je vrste taj osećaj...
– Šta imam da ispitujem! I otkuda mogu da ispitujem! – Srba se pridiže na krevetu: – I 
zašto?
– Pa zato što često puta, kada smo odbijeni ili ostavljeni, mi uobražavamo da nam je 
bol i nesreća prouzrokovana nezadovoljenom ljubavlju i da patimo zbog jačine našeg 
ljubavnog osećanja, dok je u pitanju samo naše samoljublje i naša ponižena gordost.
– Ja volim, ja volim! Šta tu ima posla taština, gordost i šta ti ja sve znam!
– Ali da li u istinu voliš? – uporno navaljivaše Vasilije, – hteti, to je već više nego 
polovina duševnog pokreta potrebnog da nekog ili nešto zavolimo. Možda ćeš se 
začuditi da imam tako nepovoljno mišljenje, ali eto, ja ne verujem mnogo u 
samoniklu ljubav, u "grom iz vedra neba", u ljubav – strast. Mi smo suviše 
civilizovani, suviše ukroćeni, suviše "trezveni građani". Ja neću da idem dotle da 
uveravam da ljubav – strast ne postoji. Postoji ona, ali ona je retkost. Nije ljubav – 
strast ona radi koje se odmah ubija, i ubistvo nikako ne znači da smo sposobni i svoj 
život da priložimo. Ubija se iz naprasitosti, životinjske želje za posedovanjem; zato 
najzad, što je tako najlakše otresti se suparnika. Ali baš po tome se vidi da tu nije u 
pitanju prava strast, jer ti tako ne misliš na osobu koju voliš, ti se ne pitaš: a ona?
Srba se najednom nasmeja:
– Da te to ona nije zamolila da me otpraviš, kada tako sa vatrom govoriš?
Vasilije se sav zarumene, ali ne odgovori. On posle kraćeg ćutanja nastavi:
– Idem dalje. Svi mi, manje-više, duboko u sebi nosimo jednu beskrajnu želju da 
volimo strasno, da imamo život ispunjen jednom "velikom ljubavlju". Naravno, mi 
smo unapred stvorili sliku te "velike ljubavi", nešto što je složeno od ljubavi naših 
omiljenih junaka u romanima...
– Ti veruješ da nas romani toliko diraju?
– Dobro... slika stvorena proizvoljno, prema sklonostima i željama. I onda, od tog 
časa, čovek prestaje da prima utiske i da uživa u njima. On ide i traži. Nailazi na jednu 
osobu koja je ljupka: je li to? – pita se. U početku preuveličava njene vrline, tako da 
kada na kraju u njoj nađe samo ljupku osobu, koju bi možda mogao voleti da nema one 
stvorene slike u sebi, on oseti razočarenje, ali razočarenje u toliko jače u koliko su 
njegove nade bile veće. I onda, ta se istorija sa "razočarenjem" ponavlja. Vidiš, ja sam 
uveren, da svih tih razočarenja ne bi bilo da se čovek ne trudi da nađe ono čega nema. 
Na stranu, što tako postaje manje-više manijak, što prođe kraj žene koja bi mu mogla 
biti sreća u životu i ne primetivši je, što prođe, sa prezirnim osmehom, kraj krotkih i 
nežnih osoba koje ga iskreno vole. Ta on je rođen za "veliku ljubav", za "strast"! Svaku 
stvar, ovaku činjenicu ti objašnjavaš na svoj način, u prilog svoje velike ljubavi, od 
svega jedino što vidiš to si ti, i ako sada dođe i sa njene strane malo nežnosti (ta 
emocija se tako lako prenosi, a žena je (skoro kao ogledalo!) ti se potpuno izgubiš, 
zaboraviš kako se zoveš, gde živiš, san ti se ostvario.
– A u stvari? – upita ironično Srba.
– U stvari ti si prosto žrtva svoje uobrazilje.
Vasilije zaćuta. On trenutak gledaše kišu koja je šibala prozorska okna, pa se onda 
ponovo okrete Srbi:
– Ima dva moguća završetka tome. Prvi je kada žena, zanesena tom lažnom vatrom, 
kojoj je ona najmanje uzrok, pristane na sve. To je najstrašnije. To je propast. Treba 
samo nekoliko nedelja, nekoliko meseci, i sve se otkrije. Odjednom, jednoga jutra, 
tvoja mašta prestala da radi i ti otkrio da sve to "nije ono što si mislio da je". Ono što 
si video kao crveno jedva da je "roze", vrline koje su te bacale u groznicu od sreće, 
male su "buržoaske slabosti i predrasude", čak ni fizički ne možeš više da je poznaš, 
sve ti izgleda svakodnevno, obično... Ima ljudi koji spuste glavu i nastave dalje. To se 
onda zove brak iz ljubavi. Ima ih kojima se san, ona stvorena slika povrati. Tada 
dolaze katastrofe, ljubaznice, uzajamna varanja, samoubistva...
– A drugi slučaj?
– Kada se jedno od dvoje na vreme trgne.
– I ja sada, mesto da budem nesrećan, treba da palim sveće od sreće.
– Ne budi pakostan i zao, Srbo. Ja ipak nisam toliko glup kao što ti misliš. Ja vrlo 
dobro znam da ima na svetu i velikih ljubavi. Ali, eto, tvoja ljubav nije takva jer ti si 
mi pričao, poveravao. Velika ljubav je tajna, ona se ne poverava nikome. Ja znam i 
još jednu stvar, a to je da "tvoj slučaj" nije potpuno prost. Ti si imao rđav život, ti si 
tonuo u najčistija telesna uživanja, i to mesecima. Tvoj san je bio zatrovan još i 
požudom.
– Ako sam ti poverio što, to sam ti poverio u najstrašnijem času za mene. I najzad, ja 
ne umem ništa da zadržim za sebe. Takva mi je priroda.
– Strast menja prirodu.
– Ne budi banalan, Vasilije, – zamoli najednom Srba, – i ne govori tim otrcanim 
mislima.
Opet zavlada ćutanje. Srba ostade nepomičan, zagledan u tavanicu, Vasilije nastavi sa 
šetnjom.
– Možda donekle imaš pravo, – progovori ponovo Vasilije. – Ja sam gotov da priznam 
da je u svemu tome bilo malo i pravog osećanja. Ali sve to nije ono što ti misliš. Seti 
se tvoga ranijeg života. Razmisli, potraži. Jesi li ikad osetio ovoliko uzbuđenja ma kada 
dosada? Znam, nisi. A tu je opasnost. Jer se tebi (naviklom da imaš žene čisto fizički, 
ne osećajući neki put za njih ni najmanje simpatije, a ne ljubavi!) jer se tebi učinilo da 
je ovo sada ono pravo, veliko, jedino. Ovo što si sada osetio, međutim, samo je 
nesravnjeno veće prema onome što si dosada imao, ali nikako najveće. Ta prva 
otkrića, ti prvi sukobi sa ozbiljnošću života, bolni su, teški, mučni, ali blagotvorni. 
Posle ovoga što ti se dogodilo, ti nikad više nećeš moći da se vratiš tvome 
nekadašnjem praznom životu.
– Vasilije, zašto govoriš gluposti? Zar ne osećaš koliko u svim tim razlozima što mi 
daješ ima proizvoljnog i protivurečnog.
– Ja sam uveren da u svemu ovome što sam ti rekao ima istine, bar za tvoj slučaj, bar 
za tebe. Ja te volim kao svoga najrođenijeg, kao svoga brata, više nego ikoga dosada u 
svome životu. Jer u tebi vidim sebe, svoje nekadašnje želje i čežnje. Slušaj, ti si suviše 
snažan, ti si suviše žestok, naprasit, tebe raspinju đavoli mladosti i neobuzdanosti. 
Razmisli, presudi.
– Ali zašto se ti toliko rastržeš, Vasilije? – upita Srba, ponovo se izdigavši na krevetu. 
– Šta se sve to tebe u osnovi tiče?
– Tiče me se, moja je dužnost da te opomenem. Gde ideš? Znaš li šta hoćeš?
– Znam, znam, znam.
– Ne znaš! To što misliš da znaš, varka je. Ti u stvari mrziš u ovom trenutku tu ženu, 
ti si hladan, ti prosuđuješ, ti razmišljaš: bio sam takav i takav, razvratan, bez cilja: hteo 
da se "izvedem na put", da "postanem čovek", na ljubav. I ti u naivnosti svojoj, jest, 
jest, u naivnosti svojoj, izjednačio si tu ljubav svoju sa tim svojim ciljem i pomislio: 
ako nju izgubim, ja sam propao. I šta, ti je gubiš, gubiš je po njenoj volji, ali ti veliš: 
Nije to po njenoj volji, ima tu jedan drugi uzrok; ta je prepreka u njenom strahu od 
skandala, ta je prepreka u tome čoveku, u toj vezi koja još postoji. I sudeći tako, 
zaslepljen tom na izgled logikom, ti ne vidiš pravi uzrok, ti ne vidiš da tu nema 
nikakvog "straha od konvencija", nikakvog spoljnjeg uzroka. Ti hoćeš dalje, pošto-
poto, ti hoćeš čak na silu njenu ljubav koju ona ne može da ti da.
– Zašto je pristajala?..
– Jer trenutno nije vladala sobom. Ali ti hoćeš, velim, makar na silu, makar preko 
ubistva (ta ti je ne bi tek onda imao!), misleći neprestano da se to boriš za svoju 
ljubav, a ne vidiš da je to zbog onog: ako nju izgubim, ja sam propao, ja ću ponovo 
biti što sam bio.
Srba se nije micao. Vasilije pomisli da njegove reči počinju da dotiču Srbu i nastavi 
sa još većim žarom:
– Ja idem i dalje, ja idem čak dotle da pretpostavim da je u tebe pravi osećaj, rođen 
sam od sebe, bez učešća volje, razuma i okolnosti. Da je u tebe, jednom rečju, prava 
ljubav. I šta onda? Ti voliš, ona te ne voli. Ili ako hoćeš, volela te, pa prestala da te 
voli. Kao što je u jednom trenutku zaboravila da je ikad volela svoga muža, ne znajući 
zašto je zaboravila, tako je sada pronašla da ne može bez njega. I vidiš, ja ne sumnjam 
koja je od njenih dveju ljubavi bila prava ljubav. Jer žrtve može da podnosi samo ta 
"prava ljubav." Pa je li štogod žrtvovala tebi? Mislila trenutak da tvojoj ljubavi može 
da žrtvuje njega, ali onda uvidela da cela tvoja mladost, sreća što bi mogao da joj 
pružiš, ne bi bila dovoljna da joj nadoknadi njegovu ljubav. Ja neću da tražim zašto je 
ona izabrala njegovu ljubav, a odbacila tvoju. To je nemoguće, to ona sama može 
znati. Ali šta ti tu možeš učiniti? Kao što ni on nije mogao ništa učiniti. Vas dvojica 
ste bili kao dva carstva, dve zemlje. Ona je stajala između vas, i imala da bira. Jedan 
joj je bio ova njena prošlost, drugi joj je bio nova zemlja, nudeći jedan život koji ona 
nije poznavala, ali koji je slutila, možda želela. Zašto je ostala da gladuje u staroj i 
razrušenoj zemlji, a odbila da bude sita u novoj? Ja ne znam, ti ne znaš, niko nikad 
neće znati, sem nje. Zašto je izabrala duh, a napustila telo? Je li to od velike ljubavi 
koja sve pregara, je li to od velike vere, je li to od kajanja?
Srba najednom skoči sa kreveta i, ščepavši Vasilija za mišice, on upita žurno, 
nestrpljivim glasom, kao čovek koji je nenadno pronašao izlaz:
– Je li, Vasilije, a kada bih nešto postao bogalj... Šta misliš, da li bi me onda zavolela?
– Kako? – zbuni se Vasilije.
– Tako, lepo, da slomijem noge, da povredim kičmu? – i onda, ne čekajući odgovor: 
– Daj mi ključ, pusti me, hoću da idem.
Vasilije se pribra i skoči prema vratima:
– Nećeš, nemaš šta da radiš napolju!
– Pusti me.
Vasilije ostade prislonjen uz vrata.
– Pusti me.. jer ću da pucam, – zapreti najednom Srba vadeći revolver.
– Šta bi time postigao?
Postojaše tako trenutak, oči u oči, Vasilije leđima oslonjen o vrata, Srba dižući 
revolver. Najednom Srba dođe sebi, odbaci sa gađenjem revolver od sebe i pritrča 
Vasiliju.
– Oprosti mi... ja sam lud, ja ne znam za sebe... a šta mogu da radim?
– Prikloni se.
– Ne mogu, Vasilije, ne mogu, tu peče, tu boli!
– Znam, – osmehnu se Vasilije, – taština... gordost...
– A sreća? – zapita nekako naročito Srba.
– Ona je pred tobom, ti si mlad, naći ćeš je.
Srba se ponovo vrati na krevet, zari glavu u jedan kraj, i ostade tako nepomičan. Još 
dugo mu je Vasilije govorio, ali on ne odgovaraše.

L
Pošto je brižljivo sakrio revolver i zaključao vrata na ćeliji, ostavljajući na krevetu 
zaspalog Srbu (nije ni potrebno napomenuti da od dolaska iz Beograda Srba ne beše 
sklopio oka) Vasilije se žurno uputi crkvici Sv. Nikole. Posle tmurnog dana, veče 
beše svetlo i tiho. Sunce je zalazilo i sa drveća se krunile vodene kapi. Vrhovi 
planinski pušili su se praćeni šumom nabujalih potoka. Vasilije se osvrte, pa onda uđe 
u crkvu. Prošavši kraj ćivota, koji je stajao na sredini crkve prekriven crnom čojom, 
Vasilije primeti, kraj samog oltara, jednu žensku priliku gde kleči. On joj priđe.
– Ja sam učinio sve što sam mogao. 
Radmila mu poljubi ruku i polako se diže. U polutami njeno se i onako bledo lice 
učini još bleđe. Ona postoja časak neodlučna. Najzad, žureći se, ona pruži Vasiliju 
jedan zamotuljak.
– Dajte mu ovo, ovo je njegovo. Unutra ima i jedna cedulja za njega. To je sve.
Radmila htede još nešto reći, ali samo uzdahnu i lagano pođe izlazu. Vasilije pogleda 
u zamotuljak: bila je to ona plava Srbina sveska. Vasilije je razvi, pročita na koricama 
naslov, pa je opet zavi.
Kada se vrati u ćeliju on zateče Srbu gde šeta od zida do zida.
– Evo ti tvoje sveske.
Srba se zaustavi, pogleda časkom u Vasilija, uze svesku i baci je na sto.
– Unutra ima jedna cedulja za tebe.
– Ne treba mi. – Srba nastavi sa šetnjom. Posle kraćeg ćutanja on se ponovo zaustavi i 
jetko upita: – Dokle ćeš me držati ovako zaključanog?
– Ne znam... to zavisi od tebe.
– I zašto sam se zatvorio? Kao da ne mogu da učinim štogod neželjeno i pored tvoga 
nadzora!
Vasilije ga gledaše nepomično. On naglo priđe vratima, otključa ih i otvori:
– Ti imaš pravo, ovo je detinjarija, a ti si čovek, ti znaš šta treba da činiš.
Srba učini pokret da izađe, ali se zadrža na vratima. On se okrete i ponovo se vrati 
krevetu na koji leže. Vasilije izađe da bi se malo kasnije vratio sa sirom i hlebom, ali 
Srba odbi da jede. Veče provedoše ćuteći. Najzad, zamoren, Vasilije prostre po podu 
i leže da spava. On ostavi zapaljenu sveću na stolu.
– Vrata nisam zaključao – ponovi on posle malog ćutanja.
U sobi zavlada duboka tišina. Prozor beše otvoren i voštanica je plavila pod udarcima 
svežeg vazduha. Srba se uspravi u krevetu i obgrli rukama savijena kolena. On 
pažljivo posmatraše neravne zidove, prevučene požutelim krečom, gvozden krevet, 
čamov sto pretrpan knjigama, staru ikonu Bogorodičinu, tamnu, zamišljenu, 
izgubljenu u svome mračnom uglu. On se zagleda najzad u Vasilija koji je ležao na 
podu, uvijen u to grubo ćebe, sa slamnim jastukom pod glavom. Ne, Srba nikad ne bi 
mogao voditi taj život. Naravno, on nije video sve, nije mogao zamisliti sve. Međutim i 
to što je video, ta mala i poluprazna soba, niske i trbušaste tavanice, odbijala ga je i 
od same pomisli na manastirski život. Čak više nego i ta tužna ćelija, jedan osećaj 
buduće praznine, jedna potreba širine, pokreta, borbe, onemogućavala je tu trenutnu 
misao na kaluđerstvo. Srba je osećao da to nije život za njega, pa čak ni za njega 
očajnog.
On polako otvori vrata i izađe u dvorište. Oborene glave on stade šetati pored crkve. I 
koračajući tako, on je sve jasnije osećao da je onaj strašni trenutak, kada je bio 
opreman na sve, nepovratno prošao; sada je bio već suviše odmakao, on je mislio, 
hodao, rasuđivao.
Mnogima će se ovaj prelaz učiniti suviše brz, skoro nemoguć. Međutim, to je samo na 
izgled tako. Jer ono što Srba beše preturio za ovaj poslednji dan i noć, beše samo 
završetak jednog dugog bunila. On sam, koračajući sada pod zvezdama, u toj 
bezglasnoj noći gde ni popci nisu popevali, gledaše na sve to što se dogodilo, kao iz 
neke beskrajne daljine. Bilo mu je kao da se dosada peo ivicom jedne ogromne 
planine i da je tek u ovom času stigao na vrh: pred njim je pucalo prostranstvo, čitav 
jedan svet koji je samo slutio penjući se, i mesto uskog vidika, krupnih pojedinosti, on 
je sada imao pred sobom celinu, izloženu pred njegov duh kao na dlanu. Naravno, on 
je bio daleko od toga da otkrije sve uzroke i da shvati sve posledice. On je samo video 
jasno čitav niz događaja i osećao da je taj niz sada završen. Ono što mu je ostajalo 
bilo je da se pomiri sa tim neočekivanim završetkom. Da li će se pomiriti? Da li se 
mogao pomiriti? On to još nije znao, on je još uvek, mada slabije, verovao u 
nemogućnost takvog završetka, jer još ne viđaše čemu bi ga takav završetak odveo.
Najviše ga je bunilo i peklo to priznanje, koje je morao učiniti sebi, da Vasilije u 
mnogome imađaše pravo. Po logičnosti razvoja njegove "strasti" i on sam uviđaše da je 
u njoj bilo i suviše hladnog razmišljanja (dakle volje) i suviše spoljnjih okolnosti 
(dakle slučaja) da bi bila onakva za kakvu je on držao. Ali ono što Vasilije previđaše 
zbog svoje suviše velike apstraktnosti (ta on je sve to razlagao ne iz iskustva, već iz 
mozga!), ono što Srba ne mogaše otkriti već zbog svog položaja, bila je ta 
protivurečnost između teorija i realnosti. Kao mnogo puta dosada, i ovog puta Srba 
beše udario "glavom o zid", ali dok ga je ranije taj udarac bacao prema suprotnom, 
sada kao da produži njegovu vrtoglavu trku: u času klatno prestade da se odbija od 
jedne suprotnosti ka drugoj; ono je sada pravilo krug, sve u jednom pravcu.
Gledajući, zajedno sa Srbom, njegovu prošlost, najviše nam upada u oči njegova 
suviše velika, preterana osetljivost, njegovo tvrdoglavstvo, smušenost svih njegovih 
postupaka. Ali ne treba zaboraviti ono što sam još u početku ovog kazivanja 
podvukao: Srba je bio sanjalica. Sve do ovog poslednjeg događaja on je bio bacan od 
jedne realnosti do druge; postupno, teško, sa krizama ali stalno, on je dobijao "lekcije 
od života"; vi ste ga videli kako njegovi planovi propadaju u trenutku kada dotaknu 
stvarnost. Reći će se: pa jednom je morao biti blizu istine, jednom je morao naći ono 
što odgovara njegovim sklonostima. Na to se može primetiti: jedina nesreća njegova 
ležala je u tome što je on uvek, sa neobuzdanom strasnošću, pravio sve te planove ne 
obzirući se na stvarnost, već uvek nekako "na pamet", sa mnogo romantizma. I baš u 
onom trenutku, kada se sukobljavao sa neumitnošću života, sa svojim nezadovoljnim 
bićem, on je činio poslednji napor da njegov san pobedi. U njemu se budio inat, u 
njemu se budio onaj drugi Srba, stvoren izvan života, navikom da mašta i da misli 
unapred. On nikako nije mogao u takvim trenucima da se prizna pobeđenim. Eto 
glavnog uzroka njegovoj tvrdoglavosti koja ga je vodila uvek do "lupanja glavom o 
zid", do "razočarenja".
Ali svi ti mali neuspesi, sva ta mala razočarenja, ova ta mala traženja koja su dolazila 
posle čitavih dana i nedelja groznice, polako su stvarala u Srbi ono što se zove 
iskustvo. On nije osećao taj rad, on nije osećao promenu koja se vršila na njemu, on 
nije osećao kako godine polako menjaju njegov pogled. Mladost njegova je bujala, 
želja za nečim što se svakako moralo zvati "sreća" bila je jača od njega. On je hteo 
nehteo išao napred, postajući sve uporniji u koliko su prepreke njegovim snovima bile 
veće, udarci stvarnosti jači. On je ličio na ono kamenje što se odroni u planini, oštro, 
puno krivina, neravno, i koje potoci gorski valjaju mesecima i godinama: kada se nađe 
u nizini, ono je zaobljeno, sjajno, glatko. Srba je bio nošen životom, formiran, 
kotrljan, doterivan i u onom trenutku kada je mislio da je još uvek isti, on u stvari više 
nije ličio na samog sebe.
U ovom trenutku, dok se šetao pod zvezdama, on samo osećaše, kao što rekoh, da se 
nešto završilo. Još do pre nekoliko časaka, on je mislio na silu, još koliko juče on je 
nosio u džepu revolver spreman da ukloni prepreku koja se prečila između njega i 
sreće; u ovom trenutku on je video da to nije bilo rešenje. Sve do ovog događaja on 
shvataše život nekako opšte, nekako suviše jednoliko: samo se tako do kraja može 
pojmiti njegovo detinjsko bacanje prema "popravci" ili prema "životu". Ali ta nenadna 
odluka Radmilina, onda njegova pobuna, njegov revolver, pa na kraju otkriće tog 
osećanja da on pomalo laže sebe bar u pogledu jačine njegove "strasti", učiniše da 
stade gledati na drugi način oko sebe. On prvi put vide ozbiljnost života; on prvi put 
jasno oseti granicu koja deli zbilju od sanjarija. I tada, jedno za drugim stade otkrivati 
u sebi ranije gomilana iskustva. Bilo mu je kao da se dižu, jedna za drugom, bezbrojne 
zavese, koje su mu do tog časa zakrivale ono što život čini životom. On je video 
prijateljstvo, rad, ljubav (drugojačije nego što ju je on do tog časa zamišljao); čudno, 
ali on je otkrivao kako se iza jedne zavese ukazuje dužnost (on kao da oseti kolika 
odgovornost leži na njemu za budućnost njegovih, Vere naročito); on je video čak 
poziv, mesto koje je imao da zauzme: on je osećao sada da je rođen za jedan lojalan i 
miran život. I njegova taština se nije bunila.
Najviše ga je peklo, međutim, što je sve više osećao da će moći "preboleti" Radmilinu 
odluku. On se smatrao zbog toga površnim i niskim, što mu nije smetalo da sa 
neobično lakim srcem misli da je time izbegnuta jedna velika nesreća, koja ga je 
vrebala u budućnosti. Jer on, iako ne priznavaše to pred sobom, neprestano pitaše 
sebe: volim li, govorim li iskreno, činim li to po potrebi srca? I pravi uzrok njegovog 
sadašnjeg nemira beše možda samo to otkriće da se nešto "srećno" svršilo. Ja neću da 
idem toliko daleko u ovom objašnjenju. Ja sam pre sklon da verujem da je Srba voleo, 
čak da je to bila njegova prva ozbiljna ljubav. Mi znamo kakve su te prve ljubavi: one 
su poetičnije, ali nisu stvorene da prkose vremenu i preprekama. Prošavši, one 
ostavljaju duboku melanholiju, nemi put za ceo život, ali ta melanholija ne muči, ne 
peče, ne krvavi; ona postane vremenom naš najprijatniji doživljaj, najbolji deo nas 
samih; i skoro da tada, u tim časovima, blagosiljamo sudbinu koja je sprečila da se ta 
ljubav ne ostvari. Tek kasnije dolazi ona druga ljubav, puna oluja, tamna, 
nerazumljiva, koja ne vidi ništa, ne razume ništa, ne oprašta ništa.
Posle prve bure, Srba se polako stišavao. Ali u isti mah počinjala je druga, izazvana 
prvom. Jer taj ljubavni brodolom, taj nenadni završetak jednog grozničavog sna, nije 
bilo ono najglavnije što se odigravalo u Srbi: jednom načisto da može preživeti tu 
katastrofu, on odjednom poče da uviđa da se nalazi pred jednim velikim preokretom u 
ovome životu; on je uviđao potpuno jasno da mu je potrebna opšta "revizija" svega, 
raščišćavanje celog njegovog moralnog života. U stvari, taj događaj, Radmilino 
rešenje, beše naglo završilo njegov mutni mladićski život; on je postajao čovek.
Kako ući u taj nejasni i uskomešani proces koji se odigravao u Srbi toga večera, 
nerazumljiv i njemu samom? Sve što se moglo videti to beše ta izgubljena šetnja kraj 
crkve, po pustom manastirskom dvorištu, u noći. On je zastajkivao, osluškivao tihe 
glasove koji su treperili u vazduhu (vazduh je odisao vlagom i kvašenom zemljom, 
gorkim mirisom pelena koji je bujao negde u blizini i ponovo nastavljao sa šetnjom. S 
vremena na vreme on bi ili podigao pogled prema ozvezdanom nebu ili, zaustavivši 
dah, osluškivao kako mu srce udara u grudima. On se najzad vrati u ćeliju. Sveća je 
još gorela na stolu i osvetljavala zidove svojom crvenkastom i nesigurnom svetlošću. 
Vasilije je, premoren, tiho spavao. Srba uze svoju plavu svesku, otvori je i nađe 
Radmilinu cedulju. Ona je glasila:
"Čitajte ove vaše zapise često. Oni će vas uvek opomenuti da postoji jedan drugi Srba 
Mijušković, ponesen, strasan, neobuzdan. To otkriće koje sam učinila posle drugog 
čitanja, za vreme vašeg puta u Beograd, pomoglo mi je da jasno ugledam pakao koji 
nas je čekao. Šta bi od nas bilo, kakav bi život živeli, od trenutka kada bi se vaša 
bujnost u vama ugasila, vaša ponesenost smirila? I polazeći od tog tako egoističkog 
straha (prepala sam se kratkoće moguće sreće, ne krijem!) ja sam došla do onog 
velikog otkrića koje me je opredelilo. (Ja tek sada razumem sve jasno!) Jeste, Srbo, 
ono što nas je vezivalo bila je samo naša mladost i naše telo. Ni ja vas, ni vi mene 
niste voleli drugojače. Ja sam pošla putem prave ljubavi, bar za mene prave. Ne 
sudite me".
Srba poče prelistavati svesku. Tu i tamo pročitao bi po kakvu reč ili rečenicu, i to je 
bilo dovoljno da se pred njim razvije čitava njegova prošlost. On je video sve, svoja 
lutanja, ovoje nemogućnosti, svoje podlosti, svoja dobra dela, svoje pokrete, svoje 
roditelje, Veru, Mariju.. Sve je bilo tu, vrvilo između redova, dizalo se i ispunjavalo tu 
slabo osvetljenu sobu, kroz čiji su se otvoren prozor, između rešetaka, videle zvezde. 
Ali ovog puta, to prizivanje prošlosti sem bola izazva u njemu i jednu misao, koja kao 
da mu bi poslata sa neba: za takav život on je nagrađen; ovi zadati bolovi vraćeni su 
Radmilinim opredeljenjem. To se tako moralo dogoditi – pomisli on. I odmah, oseti 
toplotu po celom biću. – Znači, ja sam sada načisto sa svojim bivšim životom, ja 
mogu sada da počnem onaj pravi... Srba se začudi lakoći koja ga ispuni pri pomisli da 
sada ima "ponovo da počne". Dokle počinjati? On se seti očevih reči: možda do kraja 
života. Ali to ga više nije plašilo, jer imađaše za njega drugo značenje.

LI
Bila je prošla ponoć kada se Srba reši da govori sa Karamarkovićem. On izađe polako 
iz starog konaka i uputi se novom. Cela zgrada sa te strane beše mračna. Tišina je 
bila prekidana udaljenim lavežom pasa sa bačija, na koji odgovarahu promuklo i leno 
manastirski psi. Srba zaobiđe konak i sa te strane ugleda jedan osvetljen prozor. Bio je 
Karamarkovićev. On uze nekoliko sitnih kamičaka i baci ih u prozor. Zatim počeka. 
Srce mu je udaralo neobično jako. Posle malog čekanja on vide jednu senku kako 
prilazi i otvara prozor.
– Ko je to? – upita tiho Karamarković, naginjući se u mrak.
– To sam ja... Srba. Hteo bih da govorim sa vama.
– Ja sam te očekivao. – Karamarković zaćuta za časak. – Čekaj, izaći ću, ovako ne 
možemo.
Posle nekoliko minuta oni su već bili pod velikim orahom, na klupi, ne videći jedan 
drugom lica. Jedva da su im se u mraku ocrtavale nejasne prilike. Lišće je treperilo 
pod slabim vetrom, odajući jedan tup šum. Ćutanje potraja dugo, jer Srba ne znađaše 
odakle da počne.
– Jeste li dobro napunili revolver? – upita najednom Karamarković; nije se moglo 
oceniti podsmeva li se ili pita ozbiljno.
Srba beše sada toliko daleko od svega toga, da ne razumede. On jedva da promuca 
jedno:
– Ja nemam revolvera...
Posle malog razmišljanja, Srba upita:
– I ko vam je rekao da sam... 
Karamarković ne odgovori odmah. Zatim:
– Šta tu ko treba da mi kaže! – on ponovo zaćuta. – To bi bio dosta prirodan završetak.
– Zar ste mislili da bi to bilo prirodno?
– Što da ne bi?
– Zato što sam ja očekivao u početku da vi pucate na mene. Tek kasnije mi je palo na 
um da ja možda imam više prava na sreću od vas... i tada sam pomislio.
– Ja sam celo vreme bio uveren da ćeš doći na tu misao: ko ima više prava?
– Tu ste mi misao o "pravu" dali vi jedne večeri, sedeli smo na tremu. Rekli ste: 
čovečanstvo treba da bude jako; bolesni treba da iščeznu, da budu potisnuti. Posle je 
došla još jedna stvar. Učinilo mi se da ste vi glavni uzrok, glavna prepreka, i tada 
sam pomislio: po njegovoj teoriji... pa što, nek on prvi iskusi njegovu teoriju.
– Pa šta te je zadržalo? – žurno upita Karamarković.
– Što mi je postalo jasno da fizička snaga nije ona koja je najjača, da postoji jedna 
druga snaga, jedna druga jačina i da je ta druga značajnija od prve. Jer i da sam vas 
ubio, ja ne bi bio jači, ne umem da objasnim, ali osećam da ne bih bio. Postoji nešto 
što ne može da se ubije.
– A kada bih ti ja pomogao? Kada bi se ja sam ubio, svojevoljno i ostavio cedulju... sa 
teorijama?
Srba razmisli časak.
– Sada je dockan. I najzad, to je isto, ili se ubili, ili vas ubili. Jer vi niste meni glavna 
prepreka, glavna prepreka je u njoj. – Srba se zbuni: – Vi se ne ljutite što ja ovako?...
Karamarković ćutaše. On najednom izgovori:
–– Najgore je što je cela stvar uzela drugi oblik nego što treba da ima u istini, po 
činjenicama. Ispraviti je, dockan je. – On pomisli u sebi: ovo je tačno. – Tebi nikad 
nije pala na um misao da sam u celoj ovoj stvari ja jedini krivac? Zar ti nijednom nije 
bilo čudno moje ponašanje?
– Poneki put. Bilo je časova kada sam se pitao: zašto čini to i to? Ili: zna li on 
štogod?
– Ali nikad nisi bio načisto znam li ili ne?
– A jeste li znali? – Srba se naglo naže prema Karamarkoviću kao da mu je hteo 
sagledati lice.
– Znao sam, – odgovori Karamarković lagano. – Znao sam sve, video sve. Od prvog 
časa sve mi je bilo jasno.
– Pa što ste ćutali! – prasnu Srba najednom naljućen. – Šta ste čekali?
– Da pobegnete.
Srba je bio toliko zaprepašćen da ne nađe ni jedne reči.
– Ti se sada čudiš, – kao da se osmehnu Karamarković. – Vidiš, ja sam samo to 
čekao pa da svršim. – On poćuta, pa onda kao šeretski:
– Možda sam te samo zato i uzeo u službu...
– Ali to je gnusno, to je gadno!
– Znam.
– I onda, mi nismo morali bežati.
– Ne, ja sam bio siguran, ja je dobro poznajem, ona ne bi mogla da laže, morali ste 
doći na begstvo ranije ili docnije.
– Ali kako ste, kako ste mogli?
–Ne znam, to je bilo kao vrtlog, jednom u njemu, kasnije nisam mogao da se izvučem. 
Maločas ti rekoh da sam čekao samo da pobegnete i da sam te sa tom idejom uzeo. 
To nije sasvim tačno. Ja sam se donekle nadao da će se sve ovako svršiti, ali nisam 
verovao, hteo sam da se uverim. Možda i ovo objašnjenje nije tačno. Možda sam sve 
izmislio tek sada, posle događaja, da bih tek imao jedno objašnjenje.
Karamarković zari glavu u dlanove i osta tako dugo. Srba više nasluti pokret, nego 
što ga vide. Kako je sve ovo nemoguće! – pomisli on setivši se svoga prvog 
razgovora sa ovim čovekom. – I onda, mi ovo govorimo o njegovoj ženi, i on to 
dopušta... Srba oseti da mu se tako što događa prvi i poslednji put u životu.
– Tebe možda čudi, – nastavi odjednom Karamarković, spuštajući ruke, – kako mogu 
sada ovako da govorim sa tobom, otvoreno, bez zavijanja. Ni ja sam ne znam kako. 
Možda što osećam izvesnu odgovornost... jer ja se nisam samo titrao samim sobom, i 
njom, već i tobom. Zatim, kraj svega, za tebe me vezuje izvesna neobjašnjiva 
simpatija. Ušao si onako neobično k meni, zatražio pomoć, uvek bio pažljiv. Ostalo, 
to je bila moja pogreška. – On pomisli u sebi: eto, ja se "preklanjam"; on oseti izvesno 
olakšanje od te misli.
– Znate li šta? – upita Srba prekidajući ga – Ja nikako ne mogu da verujem u ovo što 
mi govorimo.
– Zašto? Čini ti se nemoguće? Pa ako hoćeš, u stvari, i jeste nemoguće. Ali i sve 
ostalo, pre ovoga, bilo je nemoguće. – Karamarković se zamisli: – Zašto si me zvao?
– Da vam kažem da želim da odem. Mislio sam u jednom času, maločas, da odem bez 
ikakvih objašnjenja. Posle mi se učinilo da bi to bilo podlo. Osećao sam da ne bih bio 
miran, da bi me savest grizla.
Karamarković se naže i uhvati Srbu za ramena.
– Ti si razmislio, dobro razmislio?
– Jesam. To je jedino što mi ostaje. – I on ponovi svoju misao od pre pola časa: – Sve 
se ovo moralo ovako dogoditi.
– Je li bar tebi jasna ova njena odluka?
– Nije. Ja je ne razumem. Ali osećam izvesan strah. Čini mi se da se ove oko mene 
promenilo.
– I kada čovek pomisli zašta se žrtvovala! A vidiš, prošle zore sam gledao Ostojino 
streljanje. Bio sam ovako... na nekoliko metara, dobro gledao. Kada sam bio zdrav i u 
ratu, koliko sam leševa video, ali tada nisam razumevao, nisam osećao šta je to smrt. 
Mislio sam o stotinu drugih stvari, ali nikad o smrti. Mogu da kažem da čak nisam bio 
ni radoznao, kao da ona nije ni postojala. Ali juče... To je bilo kao neka očigledna 
nastava. Kako se čovek brzo uništi! Ništa, jedna krvava rupa na čelu, srce staje, 
udovi se koče, koža žuti, oči stakle. I više ništa ne može da se promeni. Do pre jednog 
časa to je bio čovek, sada nije ništa. I tek u tome času razumedoh šta to znači živeti, 
kretati se, gledati, disati. Makar i kao bogalj, makar i kao siromah! Jer i tako, uvek 
ostaje jedna nada, uvek ostaje jedna sreća. Živeti! Živeti! Kako je to divna stvar! 
Vidiš, šta je to pogrešiti, šta izneveriti, šta učiniti najveću podlost, kada se uporedi sa 
smrću? Jer ma šta uradio, uvek ostaje pred tobom vreme da iskupiš ovoju neveru ili 
svoju podlost. A kada si mrtav, ništa, dođu crvi i pojedu te. I onda, smrt nije lepa. 
Zašto čovek ne može prosto da iščezne? Zašto mora da pokaže to strašno i unakaženo 
lice? Čak i kada se umre "sa osmehom," čak i "lepe smrti", ostavljaju taj izraz leda, 
ukočenosti, propadanja. Ali to nije o čemu sam hteo da ti govorim. Vidiš, ostajao si 
još ti, bojao sam se za tebe. Šta ćeš učiniti, na šta se rešiti?
Srba se diže. On je osećao da je sve rečeno i da treba ići.
– Rekao sam vam. Zbogom. – Srba se okrenu i žurno udalji. Ali se sa samog praga 
vrati Karamarkoviću, koji je još uvek sedeo na klupi. – Pomislih na ono što ste rekli 
maločas o životu i o smrti. Za vas je to tačno, ali za nju? Zar niste primetili da je za 
nju smrt ili život sve jedno te isto? Eto vam njene odluke.
– Zašto misliš?
– Jer smrt za nju nije kraj, kao za vas ili za mene, već početak. Malopre vam rekoh da 
ne razumem njen postupak. Sada, prelazeći dvorište, pade mi to na pamet.
Karamarković ne odgovori. On ostade nepomičan i stopljen sa pomrčinom. Debelo 
orahovo lišće je tupo šuštalo.

LII
Našavši se ponovo u Vasilijevoj ćeliji, Srba oseti takvo nestrpljenje, da u času reši da 
odmah krene na put. I zbilja, šta je imao više da čeka? Sve je bilo svršeno, on je to 
osećao, čemu onda produžavati? Sem toga, u daljini on već gledaše svoj dragi 
Beograd, svoju nisku i malu sobicu, i skoro da oseti drhtavicu pri pomisli da će se 
uskoro ponovo naći pred njemu poznatim licima i stvarima. On oseti naročito nežnost 
za svoju malu i dobru Veru, koju je vukao za kike. Treba biti dobar sa njom, – 
pomisli, – treba popraviti ono što sam učinio. Njemu, kome je još do pre dva dana 
Beograd izgledao nepodnošljiv, činjaše mu se sada kao začaran grad. I već u njegovoj 
glavi su bujali planovi, on je čak stigao da pomisli kako će biti dobro da svoj sto, na 
kome dosada skoro nije radio, premesti u drugi ugao sobe, između dva prozora. Kao 
što se vidi, bar u tom pogledu, Srba ostajaše nepopravljiv. On probudi Vasilija:
– Oprosti mi što te budim, ali odlazim.
– Sada?
– Skoro će tri časa. Dok se spremim, dok stignem u **vo... Uzeću onaj voz što polazi 
u sedam časova.
Vasilije se diže.
– A Karamarković?
– Sve je gotovo.
– Ti si govorio sa njim?
– Maločas.
– Hoćeš li da osedlam konja, možeš ga ostaviti kod "Srpske krune", ili da probudim 
Iliju?
– Peške ću... probudi Iliju.
Ostavši sam, u velikom hodniku osvetljenom već prvom svetlošću zore, sa svojim 
kuferom kraj nogu, Srba najednom zažele da još jednom vidi Radmilu. Sasvim u dnu 
on je nazirao vrata što vode u njenu i Karamarkovićevu sobu. On na prstima pređe 
hodnik, ali došavši do vrata, on se nadvlada. Misao mu je bila uzbuđena. Kroz svest su 
mu velikom brzinom proletale slike iz skore prošlosti. On se naročito dobro 
opominjao onoga dana na izletu: stajala je kraj ograde broda, profilom okrenuta, sunce 
je padalo na uzburkanu vodu i odsjaji su igrali po njenom obodu šešira. Zar je to sve? 
– pitao se Srba, oslonjen leđima o zid. Nepodnošljiva seta prelazila je preko njega. Na 
sreću u dnu hodnika se pojavi Vasilije.
Koračali su jedan za drugim, po uskoj stazi, prečicom. Napred je išao Ilija, noseći na 
ramenu kufer, za njim Srba i najzad Vasilije. Sve beše natopljeno rosom i svežinom. 
Ptice su vršljale po šiblju, veverice preskakale sa jednog vrha drveta na drugo, nebom 
su šibali prvi sunčevi zraci, na mestima gde je šuma postajala ređa ukazivala se u 
nizini, između krivih hrastova, mutna Srebrnica. Srba nije nalazio reči i ćutao je. Jer 
pored svega, on osećaše tešku i ljutu tugu koja ga je nagrizala. Svaki korak odnosio 
ga je sve dalje od nje i on je osećao kako se polako, jedna za drugom, kidaju niti koje 
su ga vezivale za taj tihi i povučeni manastir. Za uvek... – mislio je.
Oni dođoše do jedne čistine sa koje se ukaza poslednji put ceo manastir, sa svojim 
kubetima, krstovima, konacima, bezbrojnim prozorima, velikim zidom, kapijom. U 
dolini je još vladala senka i plavičasta magla, ali krst na najvišem kubetu blistaše 
rumeno. Srba postoja časak, pa se onda žurno okrete. On pomisli da je tim putem 
trebao proći, kad-tad, ranije ili docnije, i ta mu misao ublaži malo gorčinu odlaska. Od 
tog trenutka on sa svakim daljim korakom sve češće stade pomišljati na Beograd i na 
rad koji ga je tamo čekao. On postajaše nestrpljiv, želeći da što pre stigne. Kada 
izađoše na veliki put odakle se videla varošica, on već gledaše u daljini, ne malo i 
jadno **vo, već jednu veliku i zahuktanu varoš, punu pokreta, nasmejanu pod 
perjanicama dima iz fabričkih dimnjaka, obasjanu suncem u svome haosu od kuća, 
varoš gde je imao da počne taj dugo očekivani novi život.
– Ja bih da se vratim. – reče najednom Vasilije.
Oni stadoše. Sa jedne strane puta bila je šuma, sa druge strane požnjevene njive. Oni 
su se gledali nepomično. Odjednom, Srba reče:
– Dok sam ja bio u Beogradu... 
Vasilije obori glavu.
– Svejedno. Zbogom, ja se ne ljutim na tebe. Oni se snažno rukovaše, zatim poljubiše.
– Ako ti kadgod zatreba prijatelj, ja sam ti uvek tu.
– Hvala, Vasilije.
Oni postojaše još jedan trenutak, pa onda krenuše svaki svojim putem. Posle nekoliko 
koračaji, oni se u isti mah okrenuše, osmehnuše i pozdraviše još po jednom, 
mahanjem ruke. Ali posle toga, Srba kao da zaboravi na Vasilija. On žurno poče da se 
spušta varošici, sa čijih se dimnjaka već dizali mirni i prozračni dimovi u vlažno 
jutarnje nebo.
1926–1927.

  
